Мери Хигинс Кларк
Деца из града

Превод от английски: Левена Лазарова, 1995

chitanka.info

На моя най-малък внук Джъстин Луис Кларк с обич и радост.

Искрени благодарности и дълбока признателност на д-р Уолтър Йънг, ръководител на Националния център за лечение на дисоциативни психически разстройства в Аурора, Колорадо. На Триш Келър и Кей Адамс — терапевти в центъра, чиито препоръки, помощ и подкрепа бяха безкрайно ценни и ми позволиха да разкажа тази история.

Признателност и най-сърдечни благодарности на моя издател Майкъл Корда; на неговия главен редактор Чък Адамс; на моя литературен агент Юджийн Уинк; на Айна Уинк; както и на рекламния ми агент Лайл Кейд. А така също на моето страхотно семейство и страхотни приятели.

Бъдете благословени, скъпи мои.

Част първа

1

Юни 1974

Риджууд, Ню Джърси

Десет минути преди това да се случи, четиригодишната Лори Кениън седеше кръстосала крака на пода в своята стая за игри и пренареждаше мебелите в куклената къщичка. Беше й омръзнало да си играе самичка и вече й се щеше да иде при басейна. От трапезарията се чуваха гласовете на мама и на дамите, които преди са учили заедно с нея в Ню Йорк. Те бъбреха и се смееха, докато обядваха.

Мама й беше казала, че понеже Сара — нейната по-голяма дванадесетгодишна сестра — е поканена на рожден ден заедно със свои връстници, при Лори ще дойде Бет, която понякога я наглеждаше през нощта, и ще поплува с нея. Но в момента, в който пристигна, Бет започна да говори по телефона.

Лори отметна назад дългата си руса коса, от която й ставаше още по-топло. Тя отдавна се бе качила на втория етаж и вече бе облякла розовия си бански костюм. Може би ако отново напомнеше на Бет…

Бет седеше свита на дивана, а телефонната слушалка бе закрепена между ухото и рамото й. Лори я побутна по ръката.

— Аз съм готова.

Бет, изглежда, се ядоса.

— Една минутка, скъпи — каза тя. — Имам много важен разговор. — Лори я чу да въздиша в слушалката. — Мразя гледането на деца.

Лори отиде до прозореца. Някаква дълга кола бавно минаваше покрай къщата. След нея се движеше друга, открита, пълна с цветя, следвана от още много със запалени фарове. Винаги когато виждаше такива коли, Лори си мислеше, че минава парад, но мама твърдеше, че това са погребални процесии на път за гробищата.

Въпреки това те караха Лори да си мисли за парад, тъй че тя обичаше да изтича до пътя и да помаха на хората в колите. Понякога те й махаха в отговор.

Бет затвори телефона. Лори понечи да я попита дали могат да излязат и да погледат останалите минаващи коли, но Бет отново вдигна слушалката.

Бет е лоша, помисли си Лори. Тя премина на пръсти през всекидневната и надникна в трапезарията. Мама и приятелките й все още бъбреха и се смееха. Мама точно казваше:

— Можете ли да повярвате, че сме завършили „Вила“ преди цели тридесет и две години?

Дамата, която седеше до нея, рече:

— Е, Мери, ти поне можеш да заблудиш хората с тази твоя четиригодишна дъщеря. А аз имам четиригодишна внучка!

— Хайде, още не сме за изхвърляне, нали? — обади се една от другите дами и всички избухнаха отново в смях.

Дори не си направиха труда да погледнат към Лори. И те бяха лоши. Хубавата музикална кутия, която току-що й бяха подарили, лежеше на масата. Лори я взе. Няколко крачки я деляха от външната врата. Тя тихо я отвори, изтича бързо през входната площадка до алеята и стигна на пътя. Покрай къщата още минаваха коли. Тя им помаха.

Когато се изгубиха от погледа й, Лори въздъхна с надеждата, че компанията скоро ще си тръгне. Тя нави музикалната кутия и чу нежния звук на пиано и гласове, които пееха „На изток, на запад…“.

— Момиченце.

Лори не беше забелязала колата, която бе спряла до нея. Зад волана седеше жена. Мъжът на съседната седалка излезе, грабна Лори и преди да разбере какво става, тя се оказа притисната отпред между тях. Беше твърде объркана, за да може да каже каквото и да било. Мъжът й се усмихна, но това не беше приятелска усмивка. Косата на жената се спускаше в безредие около лицето й и тя нямаше червило. Мъжът имаше брада, а ръцете му бяха покрити с къдрави косми. Лори усещаше как силно е притисната към него.

Колата потегли. Лори стисна музикалната кутия. Сега гласовете пееха „Из града… Момчета и момичета…“.

— Къде отиваме? — попита тя. Спомни си, че не й е позволено да излиза сама на пътя. Мама щеше да й се сърди. Лори почувства как сълзи напират в очите й.

Жената изглеждаше ядосана. Мъжът рече:

— Из града, момиченце. Из града.

2

Сара бързаше по тротоара, като внимателно носеше парче от празничната торта, сложено в хартиена чинийка. Лори обичаше шоколадов пълнеж и Сара искаше да се извини за това, че не си е играла с нея, докато мама имаше гости. Тя беше слабичко дванадесетгодишно момиченце с дълги крака, големи сиви очи, морковеночервена коса, която се накъдряше от влагата, млечнобяла кожа и съзвездие от лунички, разпръснато около носа й. Не приличаше на никой от родителите си — майка й беше дребна, руса и синеока; баща й беше с посивяла коса, която някога е била тъмнокестенява.

Сара се тревожеше от мисълта, че Джон и Мери Кениън бяха доста по-възрастни от родителите на другите деца. Тя все се страхуваше, че те могат да умрат, преди да е пораснала. Веднъж майка й бе обяснила:

— От петнадесет години бяхме женени и вече нямах надежда, че ще мога някога да имам деца, но когато бях на тридесет и седем, разбрах, че си на път. Истински дар Божи. После, когато след осем години се роди Лори — о, Сара, това беше наистина чудо!

Когато беше във втори клас, Сара бе попитала сестра Катерина кое е по-хубаво — Божият дар или чудото?

— Чудото е най-прекрасният Божи дар, който човек може да получи — й бе отвърнала сестра Катерина. Същия следобед, когато ненадейно Сара избухна в плач по време на час, тя излъга и рече, че я боли коремът.

Макар да знаеше, че Лори е любимката на родителите й, Сара продължаваше да ги обича с цялото си сърце. Когато беше на десет години, тя се спазари с Господ. Ако той не позволи татко и мама да умрат, преди да е пораснала, тя щеше да почиства кухнята всяка вечер, да помага в грижите за Лори и никога повече нямаше да дъвче дъвка. Тя спазваше своята част от сделката и засега Господ се вслушваше в молбата й.

Несъзнателно тя се усмихна, после зави на ъгъла на Туин Оукс и изведнъж зяпна. Две полицейски коли бяха спрели на алеята, а фаровете им светеха. На пътя се бяха скупчили много от съседите. Дори новодомците от двете къщи малко по-надолу, с които почти не се познаваха, бяха тук. Всички изглеждаха уплашени и тъжни и държаха здраво децата си за ръка.

Сара започна да тича. Може би мама и татко бяха болни. Ричи Джонсън, неин съученик в Маунт Кармел, стоеше на моравата. Сара го попита защо се бяха събрали всички тези хора.

Ричи имаше вид, като че ли я съжалява. Лори е изчезнала, каза й той. Старата мисис Уелън видяла как някакъв мъж я вкарва в една кола, но не си дала сметка, че всъщност я отвличат…

3

1974-7976

Витлеем, Пенсилвания

Те нямаше да я заведат вкъщи.

Пътуваха дълго време и накрая стигнаха до една запусната къща далече някъде в гората. Биеха я, ако заплачеше. Мъжът често я вземаше на ръце, прегръщаше я и я понасяше нагоре към втория етаж. Тя се опитваше да се съпротивлява, но той й се смееше. Наричаха я Лий. Техните имена бяха Бик и Оупъл. Скоро тя изнамери начини мислено да е далеч от тях. Понякога съзнанието й блуждаеше някъде над нея и просто наблюдаваше какво се случва на малкото момиченце с дългата руса коса. Понякога то съчувстваше на това малко момиченце. Друг път се забавляваше за негова сметка. Понякога, когато я оставяха да спи сама, тя сънуваше други хора — мама, татко и Сара. Но тогава отново започваше да плаче и те я биеха, ето защо тя се опита да забрави за мама, татко и Сара. Това в добре, й казваше един вътрешен глас. Забрави всичко за тях.

4

В началото полицията идваше у тях всеки ден, а снимката на Лори излизаше на първите страници на вестниците в Ню Джърси и Ню Йорк. Сара гледаше през сълзи как в предаването „Добро утро, Америка“ майка й и баща й умоляват този, който е взел Лори, да я върне обратно.

Десетки хора звъняха и твърдяха, че са видели Лори, но нито едно от сведенията не помогна. Полицията се надяваше, че похитителите ще поискат откуп, но това не стана.

Лятото бавно отминаваше. Сара виждаше как лицето на майка й ставаше все по-измъчено и мрачно, а баща й все по-често посягаше към таблетките нитроглицерин в джоба си. Всеки ден те отиваха на утринната литургия и се молеха Лори да се върне вкъщи. Често посред нощ Сара се събуждаше от хлипането на майка си и от безнадеждните опити на баща си да я успокои.

— Беше чудо, че Лори се роди. Да се надяваме, че пак по чудо тя ще се върне при нас — чуваше го Сара да казва.

Отново тръгнаха на училище. Сара винаги е била добра ученичка. Сега тя залягаше над учебниците, откривайки, че би могла да заглуши собствената си неутешима мъка, като учи усилено. По природа атлетка, тя започна да взема уроци по голф и тенис. Но каквото и да правеше, малката й сестричка й липсваше болезнено и неутешимо. Тя се чудеше дали Господ не я наказва за времето, когато се засягаше от по-голямото внимание, което получаваше Лори. Мразеше се, задето бе отишла на рождения ден тогава, и отпъждаше мисълта, че на Лори й беше строго забранено да излиза на пътя сама. Тя си обеща, че ако Бог върне Лори обратно, винаги, ама винаги ще се грижи за нея.

5

Лятото свърши. Вятърът започна да свири през пролуките в стените. На Лори й беше постоянно студено. Един ден Оупъл се върна с няколко блузи с дълъг ръкав, гащеризон и зимно яке. То не беше толкова хубаво като онова, което Лори носеше преди. Когато отново стана топло, й дадоха други дрехи, шорти, блузки и сандали. Мина и следващата зима. Лори гледаше как листата на голямото старо дърво пред къщата започват да напъпват и да се разлистват и много скоро всичките му клони бяха потънали в зеленина.

Бик държеше стара пишеща машина в спалнята. Докато чистеше кухнята или гледаше телевизия, Лори я чуваше как трака. Беше хубав звук. Той означаваше, че Бик няма да я закача.

След известно време Бик излизаше от спалнята с куп листове в ръка и започваше да чете на Лори и Оупъл. Той винаги викаше и винаги завършваше с едни и същи думи: „Алилуя. Амин!“. Когато свършеше, двамата с Оупъл започваха да пеят. Това те наричаха упражняване. Песни за Господ и за завръщане у дома.

Дом. Дума, за която вътрешните гласове й казваха да не мисли никога повече.

Лори нито веднъж не видя някой друг. Само Бик и Оупъл. Когато излизаха, те я заключваха в мазето. А това се случваше често. Там долу беше страшно. Прозорецът се намираше почти до тавана и беше закован с дъски. Мазето изпълваха сенки, които понякога като че ли се движеха. Всеки път Лори се опитваше да заспи веднага, като се свиваше на матрака, който те бяха поставили на пода.

Бик и Оупъл почти винаги бяха сами. Ако някой дойдеше в къщата, Лори биваше затваряна в мазето, а крачето й връзваха за тръбите, за да не може да се качи горе и да чука на вратата. „И не смей да викаш — предупреждаваше я Бик. — Само ще си навлечеш големи неприятности, а така или иначе не можем да те чуем.“

След всяко излизане те обикновено донасяха вкъщи пари. Понякога не кой знае колко. Понякога много. Предимно монети от двадесет и пет цента и банкноти от долар.

Те й позволяваха да излиза в задния двор заедно с тях. Показваха й как да плеви зеленчуковата градина и как да събира яйца от полозите. Казаха й, че може да се грижи за едно току-що излюпено пиленце. Тя си играеше с него винаги, щом беше навън. Понякога, когато излизаха и я оставяха в мазето, те й позволяваха да го държи при себе си.

До онзи ужасен ден, в който Бик го уби.

Рано една сутрин те започнаха да си събират багажа — само дрехите, телевизора и пишещата машина. Бик и Оупъл се смееха и пееха „А-ле-лу-я“. После Бик изкрещя:

— Охайо, пази се, ние идваме!

Пътуваха два часа. После от задната седалка, където бе притисната между очуканите стари куфари, Лори чу Оупъл да казва:

— Хайде да влезем в някоя закусвалня и да хапнем нещо свястно. Никой няма да й обърне внимание. За какво им е потрябвало?

— Права си — отговори Бик. Той погледна през рамо към Лори. — Оупъл ще ти поръча сандвич и мляко. Няма да говориш с никого, разбра ли?

Влязоха в някакво заведение с дълъг тезгях, много маси и столове край тях. Лори беше толкова гладна, че почти можеше да усети по миризмата вкуса на бекона, който се пържеше. Но имаше и нещо друго. Тя си спомни, че е била на такова място и преди, с други хора. Ридание, което не можа да потисне, се надигна в гърлото й. Бик я бутна да върви след Оупъл, а тя започна да плаче. Толкова силно, че дъх не можеше да си поеме. Успя да види, че жената на касата се загледа в нея, Бик я сграбчи и я заблъска навън към паркинга. Оупъл ги следваше.

Бик я набута на задната седалка и двамата с Оупъл бързо седнаха отпред. Когато Оупъл натисна бясно газта, той се пресегна към нея. Тя се опита да наведе глава, но косматата ръка я удари през лицето. Странно, но след първия удар вече не чувстваше никаква болка. Просто й стана жал за малкото момиченце, което плачеше толкова много.

6

Юни 1976

Риджууд, Ню Джърси

Сара гледаше заедно с майка си и баща си телевизионното предаване за изчезнали деца. Последното съобщение беше за Лори. Нейни снимки, правени, преди да изчезне; компютърен образ, показващ как евентуално би изглеждала днес, две години след като бе отвлечена.

Когато предаването свърши, Мери Кениън се втурна навън от стаята, като плачеше:

— Искам си детето! Искам си детето!

Сълзи се затъркаляха по лицето на Сара, докато слушаше отчаяните опити на баща си да успокои майка й.

— Може би това предаване ще помогне чудото да стане — утешаваше я той. Но като че ли сам не си вярваше.

Когато час по-късно телефонът иззвъня, вдигна Сара. Бил Конърс, шефът на полицията в Риджууд, винаги се беше държал със Сара като с голям човек.

— Вашите сигурно са доста разстроени от предаването, а, мила? — попита той.

— Да.

— Не знам дали е редно да събуждам напразни надежди у тях, но имаме едно обаждане, което ми се струва доста обещаващо. Някаква касиерка от закусвалня в Харисбърг, Пенсилвания, е убедена, че е видяла Лори днес следобед.

— Днес следобед! — Сара усети как дъхът й спира.

— Разтревожило я е, че малкото момиченце изведнъж изпаднало в истерия. Не било обикновена глезотия. То буквално се давело в опитите си да спре да плаче. Полицията на Харисбърг има осъвременената снимка на Лори.

— Кой е бил с нея?

— Мъж и жена. Приличали на хипита. За съжаление описанието е много смътно. Вниманието на касиерката било привлечено от детето, така че тя едва успяла да види онези двамата.

Той остави на Сара да реши дали е разумно да съобщи на родителите си и да събуди надеждите им. А тя сключи нова сделка с Господ. „Направи така, че това да бъде тяхното чудо. Направи така, че полицията на Харисбърг да намери Лори. След това аз винаги ще се грижа за нея.“ И тя изтича нагоре по стълбите, за да зарадва своите родители с новото основание за надежда.

7

Нещо започна да става с колата малко след като си тръгнаха от закусвалнята. Всеки път, когато намаляваха скоростта заради движението, двигателят започваше да трака и изгасваше. Третия път, когато това се случи и колите зад тях трябваше първо да спрат, а след това да ги заобиколят, Оупъл рече:

— Бик, когато колата окончателно се развали и дойде някое ченге, трябва да внимаваш. Може да започне да те разпитва за нея. — И тя посочи с глава Лори.

Бик й нареди да се оглежда за бензиностанция, но преди това да спре на пътя. Когато най-сетне откриха, те накараха Лори да легне на пода и я покриха с парцаливите чанти, пълни със стари дрехи. Чак тогава се отбиха от пътя.

Колата се нуждаеше от доста работа по нея; нямаше да бъде готова до следващия ден. Близо до бензиностанцията имаше мотел. Майсторът ги увери, че е евтин и доста удобен.

Отидоха до мотела с колата. Бик влезе в офиса за регистрация и се върна с ключа. Спряха пред стаята и вкараха Лори вътре. После, след като Бик закара колата обратно до бензиностанцията, през останалата част от деня гледаха телевизия. Бик донесе хамбургери за вечеря. Лори заспа точно когато започна предаването за отвлечените деца. Събудиха я ругатните на Бик. „Не си отваряй очите — предупреди я един глас. — Той ще си го изкара на теб.“

— Касиерката добре я огледа — казваше Оупъл. — Представи си, че в момента и тя зяпа това. Трябва да се отървем от нея.

На следващия ден Бик лично се погрижи да вземе колата. Когато се върна, той накара Лори да седне на леглото и притисна ръцете й към малкото й телце.

— Как се казвам аз? — попита.

— Бик.

Той кимна с глава към Оупъл:

— А тя?

— Оупъл.

— Искам да забравиш тези имена. Искам да забравиш за нас. Никога недей да споменаваш за нас. Разбираш ли, Лий?

Лори не разбираше. „Кажи да — припряно й прошепна един глас. — Кимни с глава и кажи да.“

— Да — отвърна тя тихо и усети, че кимва с глава.

— Помниш ли как отрязах главата на пилето? — попита Бик.

Тя затвори очи. Пиленцето се кандилкаше из двора, а кръвта пръскаше от гушката му. После то падна върху крака й. Тя се бе опитала да извика, когато кръвта му я опръска, но не можа да издаде никакъв звук. Никога повече на се приближи до пиленцата. Понякога сънуваше, че обезглавеното пиле я гони.

— Помниш ли? — повтори Бик, като я стисна по-силно.

— Да.

— Трябва да тръгваме. Ще те оставим някъде, където ще могат да те намерят. Ако само споменеш пред някого моето име или това на Оупъл, или името, с което те наричахме, или къде живеехме, или какво правехме заедно, ще дойда с кухненския нож и ще ти отрежа главата. Разбираш ли ме?

Ножът. Дълъг и остър, и оцапан с кръвта на пилето.

— Обещай да не казваш на никого — настоя Бик.

— Обещавам, обещавам — отчаяно промълви тя.

Те се качиха в колата. Отново я накараха да легне на пода. Беше толкова топло. Парцаливите чанти бяха прилепнали към гърба й.

Когато се стъмни, те спряха пред някаква голяма сграда. Бик я измъкна от колата.

— Това е училище — рече й той. — Утре сутринта ще дойдат много хора и много деца, с които ще можеш да си играеш. Стой тук и ги чакай.

Тя потръпна от мократа му целувка и от силната прегръдка.

— Луд съм по теб — каза той. — Но помни, ако споменеш и една дума за нас… — Той вдигна ръката си, свита в юмрук, като че ли държи нож, и направи рязко движение пред шията си.

— Обещавам — изхълца тя. — Обещавам.

Оупъл й подаде плик с бисквити и една кола. Тя гледаше как те си тръгват. Знаеше, че ако не стои точно там, те ще се върнат и ще я накажат. Беше толкова тъмно. Можеше да чуе как някакви животни се движат из близката гора.

Лори се сви пред вратата на сградата и обгърна тялото си с ръце. Цял ден й беше топло, а сега беше студено и толкова страшно. Може би безглавото пиле тичаше някъде наоколо. Тя започна да трепери.

„Виж страхливата котка.“ Тя не се присъедини към подигравателния глас, който се смееше на малката фигурка, сгушена пред входа на училището.

8

Шефът на полицията Конърс се обади отново на сутринта. Следата изглеждала наистина обещаваща — съобщи той. Дете с описанието на Лори било намерено, когато са отваряли едно селско училище близо до Питсбърг. В момента проверявали отпечатъците му.

След час той позвъни отново. Отпечатъците абсолютно съвпадали. Лори се връщаше вкъщи.

Джон и Мери Кениън взеха полета до Питсбърг. Лори беше настанена в болница, за да бъде прегледана. На следващия ден в обедното издание на телевизионните новини Сара видя как нейните родители излизат от болницата заедно с Лори помежду им. Сара се приведе напред и сграбчи телевизора. Лори беше станала по-висока. Предишната буйна руса коса сега висеше проскубана. Тя беше много слаба. Но имаше и нещо друго. Лори винаги е била лъчезарна. Сега, макар главата й да беше наведена, очите й шареха наоколо, като че ли търсеха нещо, което я беше страх да открие.

Репортерите ги отрупваха с въпроси. Гласът на Джон Кениън прозвуча напрегнато и уморено, когато заяви:

— Докторите ни съобщиха, че Лори е в добро здраве, въпреки че е доста слаба. Тя, разбира се, е объркана и уплашена.

— Каза ли нещо за похитителите си?

— Не е казвала каквото и да било. Моля ви, много сме ви благодарни за интереса и загрижеността, но ще бъде твърде любезно от ваша страна да ни оставите спокойно да изживеем този момент. — Гласът на баща й звучеше почти умолително.

— Има ли някакви следи от насилие?

Сара видя потресението, което се изписа на лицето на майка и.

— Категорично не — отвърна тя. В гласа й се четеше ужас. — Ние вярваме, че Лори е била взета от хора, които са искали дете. Надяваме се само да не подложат и друго семейство на този кошмар.

Сара изпитваше нужда да се освободи от неудържимата енергия, която я бе завладяла. Тя застла леглото на Лори с чаршафите с Пепеляшка, които сестра й толкова обичаше. Нареди любимите й играчки из стаята — бебетата близначки в техните колички, куклената къща, мечето, книжките за заека Питър. После сгъна детското й одеялце и го сложи върху възглавницата.

Сара се качи на колелото си и отиде до магазина да купи сирене, тесто и кайма. Лори обичаше лазаня. Докато я приготвяше, телефонът непрестанно звънеше. Сара успя да убеди всички да отложат посещенията си поне с няколко дни.

Трябваше да се приберат вкъщи към шест. Преди да стане пет и половина, лазанята беше вече във фурната, салатата — готова в хладилника, масата отново сложена за четирима. Сара се огледа в огледалото. Щеше ли Лори да я познае? За изминалите две години тя бе пораснала с около седем сантиметра и сега беше висока един и четиридесет и два. Косата й беше къса. А преди й стигаше до раменете. Сега тя беше на четиринадесет години и гърдите й вече бяха започнали да се оформят. Носеше контактни лещи вместо очила.

Сара си спомни, че през онази последна вечер, преди да отвлекат Лори, беше облечена с блуза с дълъг ръкав и дънки. Блузката още стоеше в гардероба й. Тя си я сложи и обу дънки.

9

Когато колата пристигна, на алеята имаше телевизионни екипи с камери. В двора чакаше тълпа от съседи и приятели. Всички дружно заприветстваха Джон и Мери Кениън, когато те се появиха и помогнаха на Лори да излезе навън.

Сара изтича до малката си сестричка и коленичи пред нея.

— Лори — рече тя нежно. Протегна ръце и видя как Лори вдигна своите, за да закрие лицето си. Бои се да не я ударя, помисли си Сара.

Именно тя вдигна Лори и я внесе в къщата, докато родителите й още веднъж дадоха изявление пред журналистите.

Лори не показа с нищо, че е познала къщата. Тя дори не говореше. Изяде обеда си мълчаливо, с поглед, втренчен в чинията. Когато се нахрани, тя стана, занесе чинията си в мивката и започна да разтребва масата.

Мери също стана.

— Скъпа, не е нужно…

— Остави я на мира, мамо — прошепна Сара. Тя помогна на Лори да оправят масата, като й разправяше какво голямо момиче е станала и как преди, винаги е помагала на по-голямата си сестра в прибирането чиниите. Помнеше ли?

След това отидоха в дневната и Сара пусна телевизора. Лори се отдръпна, треперейки, когато Мери и Джон я поканиха да седне между тях.

— Уплашена е — каза Сара. — Дръжте се така, като че ли не е тук.

Очите на майка й се наляха със сълзи, но тя успя да си даде вид, че е погълната от програмата. Лори седна с кръстосани крака на пода, като си избра такова място, откъдето да може да вижда всичко, но тя самата да не се вижда.

В девет часа, когато Мери й предложи да вземе гореща баня и после да си легне, Лори изпадна в паника. Тя притисна колене към гърдите си и скри лице в шепи. Сара и баща й си размениха погледи.

— Горкото ми дете — промълви той. — Не е нужно да си лягаш точно сега. — Сара прочете в очите му същото упорство да не приема нещата, както и у майка си. — Всичко е все още прекалено странно за теб, нали?

Мери се опитваше да скрие факта, че ридае.

— Тя се страхува от нас — изрече тихо.

Не, помисли си Сара. Страхува се да си легне. Защо?

Оставиха телевизора да работи. В десет и петнадесет Лори се отпусна на пода и заспа. Сара беше тази, която я занесе горе, преоблече я, сложи я в кревата и подпъхна одеялцето между ръцете и под брадичката й. Джон и Мери влязоха тихо в стаята и приседнаха от двете страни на малкото бяло легло, наслаждавайки се на чудото, което им бе дарено. Те не забелязаха кога Сара бе излязла.

Лори спа до късно. На сутринта Сара надникна в стаята й и с умиление спря очи на благословената гледка — дългата коса, разпиляна по възглавницата, малкото телце и сгушеното в одеялото личице. Тя повтори обещанието, което бе дала на Господ — „Аз винаги ще се грижа за нея“.

Майка й и баща й вече бяха станали. И двамата имаха уморен вид, но иначе сияеха от радост.

— Цяла нощ ходихме да проверяваме дали тя наистина си е тук — каза Мери. — Сара, точно си говорехме, че едва ли щяхме да издържим през тези две години, ако не беше ти.

Сара помогна на майка си да приготви любимата закуска на Лори — бекон и палачинки, няколко минути по-късно Лори влезе в кухнята, все още с нощницата — преди тя й стигаше до глезените, а сега се спускаше едва до прасците, — загърната в бебешкото си одеялце, което се влачеше след нея.

Тя се покатери в скута на Мери.

— Мамо — рече с обиден глас, — вчера исках да си поиграя в басейна, а Бет през цялото време говореше по телефона.

Част втора

10

12 септември 1991

Риджууд, Ню Джърси

По време на опелото Сара непрекъснато гледаше към Лори. Двата ковчега пред олтара направо я бяха хипнотизирали. Тя се взираше в тях, вече без да плаче, и очевидно не забелязваше нито музиката, нито молитвите, нито хвалебствията. Сара бе принудена да хване Лори за ръката, за да й напомни, че трябва да стане на крака или да коленичи.

В края на службата, когато монсеньор Фишър благославяше покойниците, Лори прошепна:

— Мамо, татко, съжалявам. Никога повече няма да излизам сама навън.

— Лори — промълви Сара.

Лори погледна към нея с невиждащи очи, после се обърна и с недоумяващо изражение на лицето огледа препълнената църква.

— Толкова много хора. — Гласът й беше плах и неуверен.

Последният химн се наричаше „Божествената благодат“.

Мъж и жена, застанали в дъното на църквата, започнаха да пеят заедно с останалите събратя от паството, в началото тихо, но гласът на мъжа беше просто създаден да води всички останали. Както винаги той се увлече, чистият му баритон се извиси, полетя над другите, заглушавайки слабия гласец на солиста на хора. Опечалените се обърнаха назад с изумление и възхита.

„Бях някога изгубен, но намерен съм отново…“

През болката и мъката Лори почувства вледеняващ ужас. Гласът. Отекваше в главата й, в цялото й същество.

— Изгубена съм — проплака тя тихо. — Изгубена съм.

Започнаха да изнасят ковчезите.

Количката, на която бе положен ковчегът с тялото на майка й, скърцаше.

Тя чу отмерените стъпки на свещениците.

После тракането на пишещата машина.

„… бях сляп, но сега прогледнах.“

— Не! Не! — извика Лори, докато я обгръщаше спасителният мрак.

Почти всички състуденти на Лори от колежа в Клинтън бяха дошли на опелото заедно със светилата на факултета. Алън Грант, професорът по английски, също беше тук и изумен видя как Лори загуби съзнание.

Грант беше един от най-популярните преподаватели в Клинтън. Наскоро прехвърлил четиридесетте, той имаше гъста и непокорна кестенява коса, благородно посребрена на слепоочията. Големите му тъмнокафяви очи, излъчващи интелигентност и чувство за хумор, бяха най-привлекателното в доста издълженото му лице. Стройното тяло и небрежното облекло допринасяха за вродения му чар, който много колежанки смятаха за неустоим.

Грант искрено се интересуваше от своите студенти. Откакто бе постъпила в Клинтън, Лори посещаваше повечето от часовете му. Той знаеше за миналото й и беше любопитен да разбере дали имаше някакви видими последици от отвличането. Единственият път, когато усети нещо, беше в часа по писателско майсторство. Лори се оказа неспособна да напише собствените си спомени. От друга страна, нейните анализи на книги, автори и пиеси бяха проницателни и със смели съждения.

Преди три дни, в часа по литература тя бе извикана да се яви незабавно при декана. Часът точно свършваше и предусещайки неприятности, той я придружи до кабинета. Докато бързаха натам, тя му каза, че родителите й са тръгнали за колежа да докарат колата й. Била забравила да мине на преглед и затова взела седана на майка си. Може би са се забавили, рече тя, като се опитваше да запази спокойствие. Мама винаги твърди, че аз прекалено много се тревожа за тях. Но в последно време тя не е добре, а и татко е почти на седемдесет и две.

Деканът с прискърбие им съобщи, че на шосе 78 е станала голяма катастрофа.

Алън Грант закара Лори до болницата. Сестра й Сара беше вече там. Сред ореола от тъмночервена коса се открояваше лицето й с големите сиви очи, изпълнени със скръб. Грант бе срещал Сара на няколко събирания в колежа и беше впечатлен от покровителственото отношение на младата помощник-прокурорка спрямо Лори.

В момента, в който Лори зърна лицето на сестра си, тя разбра, че родителите й са мъртви. Простена: „Аз съм виновна“, и продължи да го повтаря, без да се вслушва в хълцащите уверения на Сара, че няма за какво да вини себе си.

Потресен, Грант наблюдаваше как клисарят изнася Лори от църквата. Сара вървеше до него. Органистът започна да свири заключителния химн. Свещениците, водени от монсеньора, бавно тръгнаха по пътеката между редовете. На реда пред себе си Грант забеляза мъж, който си проправяше път да излезе.

— Моля, извинете. Аз съм лекар — казваше той с тих, но авторитетен глас.

Някакъв инстинкт подтикна Грант да последва мъжа в малката стаичка отзад, където бяха занесли Лори. Тя лежеше на два стола, събрани един до друг. Сара с бяло като тебешир лице се беше навела над нея.

— Оставете на мен… — Докторът докосна Сара по ръката.

Лори трепна и изстена.

Докторът повдигна клепачите и измери пулса й.

— Идва в съзнание, но трябва да я отведете вкъщи. Не е в състояние да отиде до гробищата.

— Знам.

Алън виждаше как Сара отчаяно се опитва да се владее.

— Сара — рече той. Тя се обърна, очевидно за пръв път забелязала неговото присъствие. — Сара, нека аз придружа Лори. Всичко ще бъде наред.

— Наистина ли ще го направите? — За момент изразът на напрегнатост и болка беше заменен от искрена благодарност. — Някои от съседите са у нас и приготвят обяда, но Лори има доверие тъкмо на вас. Ще съм спокойна.

„Бях някога изгубен, но намерен съм отново…“

Една ръка замахваше към нея. Държеше нож и той проблясваше във въздуха. От ножа капеше кръв. Ризата и гащеризонът й бяха напоени с кръв. Тя усещаше лепкавата топлина върху лицето си. Нещо шаваше в краката й. Ножът беше близо…

Лори отвори очи. Лежеше на леглото, в собствената си стая. Беше тъмно. Какво се бе случило? Спомни си. Църквата. Ковчезите. Песента.

— Сара — изкрещя тя. — Сара! Къде си?

11

Бяха отседнали в хотел „Уиндам“ на Западна петдесет и осма улица в Манхатън. „Първокласен е — беше й казал той. — Много хора от шоубизнеса идват тук. Чудесно място за запознанства с влиятелни личности.“

Беше мълчал през целия път от погребението до Ню Йорк. Обядваха с преподобния Рътланд Гарисън, пастор на „Църквата на въздушния път“ и изпълнителен продуцент на телевизионно предаване, Гарисън беше пред пенсиониране и си търсеше заместник. Всяка седмица той канеше по един проповедник да му помага в предаването.

Тя го гледаше как отхвърля три различни костюма, докато накрая се спря на един в тъмносиньо, на бяла риза и синьо-сива вратовръзка.

— Искат проповедник, ще имат проповедник. Как изглеждам?

— Чудесно — увери го тя. Той знаеше, че е така. Косата му беше посивяла, макар че бе едва на четиридесет и пет. Той следеше внимателно теглото си, беше се научил да стои изправен, така че винаги се открояваше сред хората, дори когато те бяха по-високи от него. След дълги репетиции се бе научил и да придава блясък и фанатичност на погледа си по време на проповед, докато това стана нещо обичайно.

Първоначално тя се спря на рокля в бяло и червено каре, но той не и позволи да я облече.

— Не е достатъчно изискан за събитието. Така ще приличаш на Бети Крокър[1].

Това беше тяхната малка шега, с която впечатляваха вярващите, посещаващи проповедите му. Но сега не беше време за шеги. Тя взе тясна черна рокля в комплект със сако.

— А това как е?

Той кимна:

— Става.

После се намръщи:

— И внимавай…

— Но аз никога не те наричам Бик пред хората — възрази тя, а думите й прозвучаха по-скоро като молба. — Не съм го правила от години.

Злобно огънче припламна в очите му. Оупъл познаваше този поглед и той я плашеше. Бяха минали три години, откакто за последен път бе разпитван от местната полиция заради едно малко русо момиченце, което се бе оплакало на майка си от него.

Той винаги успяваше да принуди своите обвинители в края на краищата да му поднесат обърканите си извинения, но въпреки всичко това се случваше прекалено често и в прекалено много градове. Когато този поглед се появеше, той означаваше, че отново започваше да губи контрол.

Лий беше единственото дете, което бе задържал за по-дълго. От момента, в който я видя заедно с майка й в търговския център, той беше завладян от нея. Още същия ден проследи колата им и после обиколи няколко пъти къщата с надеждата да зърне отново детето. Две седмици той и Оупъл събираха пари, като свиреха на китара в долнопробна кръчма на шосе 17 в Ню Джърси и нощуваха в мотел на двадесет минути път от дома на семейство Кениън. Това щеше да е последният път, в който те пееха в кръчма. Бик беше започнал да изпълнява госпъл по религиозни събирания, а след това и да проповядва из щата Ню Йорк. Собственикът на малка радиостанция във Витлеем, Пенсилвания, го бе чул и го покани да води една нова религиозна радиопрограма.

Беше просто лош късмет, че той настоя да минат за последен път покрай къщата, преди да отпътуват за Пенсилвания. Лий беше сама навън. Той я сграбчи, взе я с тях и през следващите две години Оупъл живееше в постоянен страх и ревност, които не смееше да прояви открито.

Бяха минали петнадесет години, откакто я бяха оставили в онзи училищен двор, но Бик въпреки това не успя да я забрави. Той носеше нейна снимка в портфейла си и Оупъл понякога го сварваше да я гледа и да прокарва пръсти по нея. През последните години, докато успехът му все повече растеше, той живееше в постоянен страх от деня, в който щяха да дойдат агентите на ФБР и да го арестуват за отвличане и сексуален тормоз над дете. „Като онова момиче от Калифорния, което вкара баща си в затвора само защото започнала да ходи на психиатър и си спомнила неща, които е по-добре да бъдат забравени“ — понякога казваше той.

Току-що бяха пристигнали в Ню Йорк, когато Бик попадна на заглавие в „Таймс“, съобщаващо за фаталната злополука със семейство Кениън. Въпреки молбите на Оупъл те отидоха на погребалната служба. „Оупъл, беше й рекъл той, сега ние изглеждаме съвсем различно от онези две хипита, които Лий помни.“

Вярно беше, че те изглеждаха съвсем различно. Бяха започнали да променят външността си още на следващата сутрин, след като се отърваха от Лий. Бик се подстрига късо и обръсна брадата си. Тя се изруси и започна да прибира косата си на кок. Купиха си сносни дрехи и заприличаха на обикновени американци от средната класа. „Просто в случай, че някой от онази закусвалня ни е запомнил“ — бе подметнал той. Именно тогава я предупреди никога повече да не го нарича Бик в присъствието на други хора и заяви, че отсега нататък той ще се обръща към нея с истинското й име — Карла. „През тези две години Лий достатъчно често чуваше нашите имена, затова оттук нататък за всички ще бъда преподобният Боби Хокинс.“

Но въпреки всичко тя усети неговия страх, докато изкачваха стъпалата на църквата. В края на службата, когато органистът засвири първите тонове на „Божествената благодат“, той прошепна: „Това е нашата песен — на мен и на Лий“. Гласът му се извиси над всички останали. Бяха застанали в дъното на църквата. Когато клисарят мина покрай тях, носейки отпуснатото тяло на Лий, тя трябваше да го хване за ръката, за да не се пресегне да я докосне.

— Питам те пак. Готова ли си? — Гласът му беше саркастичен. Той стоеше на вратата.

— Да. — Оупъл посегна за чантата си и тръгна към него. Налагаше се по някакъв начин да го успокои. Напрежението му сякаш изпълваше стаята. Тя обхвана лицето му с ръце.

— Бик, скъпи, трябва да се успокоиш — промълви умолително. — Нали искаш да направиш добро впечатление.

Той имаше вид, сякаш не беше чул нито дума от това, което бе казала.

— Аз все още имам силата да изплаша това малко момиченце до смърт, нали? — И тогава започна да хлипа силно, трескаво, неудържимо. — Господи, колко я обичам!

[1] Усмихната, розовобузеста блондинка на опаковките на тестените изделия на „Дженеръл мил корпорейшън“, станала символ на усърдната домакиня. — Бел.пр. ↑

12

Доктор Питър Карпентър, психиатър от Риджууд, бе повикан от Сара десет дни след погребението. Беше го срещнала случайно, хареса го и очакванията й се оправдаха. Нейният шеф, Ед Райън, областен прокурор на Бърджин, се оказа негов горещ почитател.

— Той е човек на място. Бих поверил всеки от семейството си в неговите ръце, а знаеш, че за мен това значи много. Пък и не е куку като някои други!

Тя помоли за незабавен преглед.

— Сестра ми си е втълпила, че е виновна за нещастието, което сполетя родителите ни — довери тя на Карпентър. Сара осъзна, че докато говори, умишлено избягва думата „смърт“. Звучеше й твърде нереално. Стисна силно слушалката и продължи: — Лори имаше като малка един кошмар, който често сънуваше. Не й се бе случвало от години, но сега отново се появи.

Доктор Карпентър ясно си спомняше отвличането на Лори. Когато, изоставена от своите похитители, тя се бе завърнала вкъщи, той дълго бе обсъждал с колеги състоянието й на пълна амнезия. Карпентър много искаше веднага да види момичето, но каза на Сара:

— Мисля, че ще е по-разумно да говоря първо с вас, а после да се срещна с Лори. Днес следобед имам свободен час.

Както жена му често се шегуваше, Карпентър бе чудесен пример за идеалния домашен лекар. Стоманеносива коса, розови бузи, очила без рамки, благородно изражение, спретнат външен вид, който прекрасно отговаряше на петдесет и две годишната му възраст.

Кабинетът му беше съзнателно подреден така, че да е уютен: бледозелени стени, разкошни завеси в бяло и зелено, бюро от махагон, върху което бе поставена ваза с цветя, виненочервено кожено кресло (освен въртящия се стол), удобна кушетка, от която прозорците не се виждаха.

Когато секретарката въведе Сара вътре, Карпентър се вгледа изучаващо в привлекателната млада дама, облечена в скромен бял костюм. Нейното слабо, но атлетично тяло се движеше с приятна за окото лекота. Не носеше грим и не криеше луничките, пръснати по носа й. Черните вежди и мигли подчертаваха тъгата в блестящите сиви очи. Косата й бе опъната строго назад и вързана с тънка синя панделка, под която се разстилаше облаче от тъмночервени къдрици, стигащи чак до ушите.

На Сара й беше лесно да отговори на въпросите на д-р Карпентър. Да, Лори беше различна, когато се върна. Дори още тогава бях сигурна, че е била сексуално малтретирана. Но майка ми продължаваше да разправя на всеки, че това сигурно са били добри хора, които просто са искали дете. Майка ми имаше нужда да повярва на това. Преди петнадесет години хората не говореха за такъв вид насилие. А Лори се страхуваше да си ляга вечер. Тя обичаше татко, само че никога повече не седна в скута му. Не искаше той да я докосва. Изобщо беше я страх от мъжете.

— Предполагам, че е била прегледана, когато са я открили?

— Да, в болницата в Пенсилвания.

— Медицинските заключения може би все още се пазят. Бих искал да уредите по някакъв начин да ги получим. А какво ще ми кажете за онзи натрапчив кошмар?

— Присъни й се отново миналата нощ. Беше ужасно изплашена. Тя го нарича съня с ножа. Откакто се върна при нас, я е страх от остри ножове.

— Доколко смятате, че се е променила като личност?

— В началото промяната беше голяма. Лори беше извънредно общително дете, преди да бъде отвлечена. Малко разглезена, струва ми се, но много сладка. Тя дори си имаше компания за игрите и обичаше да ходи на гости и да посреща вкъщи своите приятели. След като се върна обратно, никога не пожела да остане да преспи в нечия друга къща. Винаги изглеждаше малко отчуждена от своите връстници. Сама си избра колежа в Клинтън, защото е на час и половина път от нас и през повечето уикенди ще може да си идва у дома.

Карпентър попита:

— А има ли си някакъв приятел?

— Вие сам ще се убедите, че тя е много красива млада жена. Сигурно доста често я канят на срещи. Докато беше в гимназията, обикновено ходеше на танци и разните там забави, но никога не се е интересувала от никого, освен от Грег Бенет, с когото обаче всичко приключи твърде внезапно.

— Защо?

— Никой не разбра това. Самият Грег не разбра. Излизаха заедно цялата минала година. Той също учи в Клинтън и често през уикендите идваше с нея у нас. Ние изключително много го харесвахме, а и Лори изглеждаше толкова щастлива с него. И двамата бяха добри спортисти, но особено много обичаха голфа. Един ден през пролетта всичко свърши. Без обяснения. Просто свърши. Тя не говореше за това, не пожела да каже и на Грег. Той дойде да ни види. Нямаше представа каква може да е причината. Този семестър Грег е в Англия и не знам дали въобще е чул за родителите ни.

— Бих искал да видя Лори утре сутринта в единадесет.

На следващата сутрин Сара закара Лори за уговорения час й обеща да се върне точно след петдесет минути.

— Ще донеса нещо за ядене — рече. — Трябва някак си да задоволим този твой огромен апетит.

Лори кимна и последва Карпентър в кабинета му. Имаше някаква паника, изписана на лицето й, и тя отказа да легне на кушетката, така че се настани срещу бюрото му. Чакаше тихо с тъжно и затворено изражение.

Очевидно дълбока депресия, помисли си Карпентър.

— Бих искал да ти помогна, Лори.

— Можете ли да върнете майка ми и баща ми?

— Бих искал да можех. Лори, твоите родители са мъртви, защото е имало повреда в спирачките на автобуса.

— Мъртви са, защото не минах на преглед.

— Просто си забравила.

— Не съм забравила. Реших да не ходя в бензиностанцията. Казах, че ще отида на безплатния преглед в автомобилната агенция. За тази уговорка наистина забравих, но първата отмених съзнателно. Вината е изцяло моя.

— Защо отмени първата уговорка? — Той внимателно я гледаше, докато Лори Кениън обмисляше отговора си.

— Имаше някаква причина, но не помня каква.

— Колко струваше прегледът в бензиностанцията?

— Двадесет долара.

— А в агенцията е безплатен, нали така? Това не е ли достатъчна причина?

Тя, изглежда, бе потънала в собствените си мисли. Карпентър се зачуди дали изобщо го е чула. Тогава тя поклати глава и промълви:

— Не.

— В такъв случай защо смяташ, че си отменила първата уговорка?

Сега вече беше сигурен, че не го е чула. Тя беше на съвсем друго място. Той опита с нова тактика.

— Лори, Сара ми каза, че отново ти се присънват лоши неща, или по-точно — присънва ти се онзи някогашен кошмар.

Дълбоко в съзнанието си Лори чу протяжен писък. Тя притисна колене към гърдите си и похлупи лице. Писъкът вече не звучеше само вътре в нея. Той излизаше от гърдите, от гърлото, от устата й.

13

Срещата с преподобния Рътланд Гарисън и телевизионните продуценти мина много добре.

Обядваха в частния ресторант на Световен канал, компанията, която бе спомогнала програмата на Гарисън да бъде излъчена и извън страната. След кафето той постави въпроса направо:

— Започнах предаването „Църквата на въздушния път“, когато десетинчовите[1] черно-бели телевизори още бяха лукс. През годините то даваше успокоение, вяра и надежда на милиони хора. Освен това набрахме огромни средства за благотворителност. Трябва да бъда убеден, че съм избрал подходящия наследник да продължи работата след мен.

Бик и Оупъл кимнаха. Лицата им изразяваха почит, уважение и благочестивост. Следващата неделя бяха представени в предаването. Бик говори цели четиридесет минути.

Той разказа за пропиляната си младост, за безсмисленото си желание да стане рокзвезда, за гласа, с който добрият Бог го е дарил, и как го беше петнил с долни светски песни. Говори за чудото на своето прераждане. Да, наистина беше открил пътя към Дамаск и го бе извървял по стъпките на Павел[2]. Господ не му бе казал: „Савеле[3], Савеле, що Ме гониш?“. Или поне въпросът не е бил в това. Савел си е мислил, че действа в името Божие, когато се е опитвал да унищожи християнството. А докато той, Боби, стоял в тези долнопробни нощни барове и пеел тези мръсни песни, един глас заговорил в сърцето и душата му, глас, който бил могъщ и същевременно толкова тъжен, гневен и същевременно толкова милостив. И Този глас запитал: „Боби, Боби, защо петниш името Ми?“.

Тук той започна да плаче.

В края на проповедта преподобният Рътланд Гарисън бащински го потупа по рамото. Боби кимна на Карла да се присъедини към него. Тя влезе в кадър, очите й бяха пълни със сълзи, устните й потрепваха. Той я представи на световната си публика.

Заедно подеха заключителния химн. „Събираме снопите…“

След предаването заваляха обаждания, възхваляващи преподобния Боби Хокинс. Той беше поканен да дойде отново след две седмици.

По време на обратния път към Джорджия Бик през всичките часове мълча. Накрая рече:

— Лий учи в колежа в Клинтън, Ню Джърси. Може би тя ще се върне там. А може би няма. Господ ме предупреждава, че е време да й напомня какво ще й се случи, ако пророни дума за нас.

Бик щеше да бъде избран за заместник на Рътланд Гарисън. Оупъл знаеше това. Тарисън се бе хванал на въдицата, както много други преди него. Но ако Лий си спомнеше за тях…

— Какво ще правиш с нея, Бик?

— Имам някои идеи, Оупъл. Идеи, които ми идват просто така, докато се моля.

[1] инч = 2,54 см. — Бел.пр. ↑

[2] Преди да стане християнски апостол, Павел е бил от евреите, които са преследвали зараждащото се християнство. Покръства се, след като Христос му се явява ненадейно, докато пътувал от Йерусалим към Дамаск. — Бел.пр. ↑

[3] Савел — еврейското име на апостол Павел. — Бел.пр. ↑

14

По време на второто си посещение при д-р Карпентър Лори му каза, че смята да се върне в колежа следващия понеделник.

— По-добре ще е и за двете ни със Сара — рече тя спокойно. — Сара толкова се тревожи заради мен, че не ходи на работа, а в момента това е нещото, което ще й помогне. Аз пък ще трябва да уча като луда, за да си наваксам пропуснатото през тези близо три седмици.

Карпентър не беше много сигурен какво точно става. Лори Кениън беше някак си по-различна, някак си по-енергична в сравнение със съкрушеното, скърбящо момиче, което той бе видял преди седмица.

Тогава тя бе облечена в златисто кашмирено сако, великолепни черни панталони и златиста копринена блуза с черно-бели шарки. Косата й свободно падаше по раменете. Днес носеше дънки и размъкнат пуловер. Косата й беше прибрана назад с шнола. Изглеждаше напълно спокойна.

— Появявал ли се е отново онзи кошмар?

Тя сви рамене.

— Наистина се притеснявам, като си спомня как се държах миналата седмица. Вижте, много хора сънуват кошмари, но не започват да се оплакват наляво и надясно от това, така ли е?

— Не, не е така — възрази той тихо. — Лори, щом се чувстваш толкова добре, защо просто не се излегнеш на кушетката и не се отпуснеш? Нека си поговорим. — Той внимателно наблюдаваше реакцията й.

Беше същото като миналата седмица. Абсолютна паника в очите й. Този път обаче паниката бе заменена от предизвикателни пламъчета, които преминаха почти в подигравка.

— Няма нужда да се излягам където и да било. Напълно способна съм да говоря и докато седя на стол. Не че има за какво толкова да се говори. В живота ми се случиха две нещастия. И в двата случая съм виновна аз. Признавам го.

— Обвиняваш се за това, че си била отвлечена, когато си била на четири години?

— Разбира се. Беше ми забранено да излизам сама навън. Имам предвид, че наистина ми беше забранено. Майка ми постоянно се страхуваше, че ще забравя и ще изляза на пътя. Имаше едно момче, което живееше на по-долната пряка, и което направо скачаше върху педала на газта, щом седнеше в колата си. Единственият път, в който си спомням мама да ми се е карала, бе, когато ме завари отпред на моравата да си играя на топка. Също така, както знаете, аз съм виновна и за смъртта на родителите си.

Сега не беше времето да се обсъжда тази тема.

— Лори, искам да ти помогна. Сара ми каза, че твоите родители не са сметнали за необходимо да те подлагат на психологични изследвания след отвличането. Това може би е донякъде причината да се съпротивляваш на тези разговори с мен. Защо просто не затвориш очи, не се отпуснеш и не опиташ да се почувстваш удобно? Така през следващите сеанси ще можем да работим заедно.

— Толкова ли сте сигурен, че ще има и други сеанси?

— Надявам се. Ще има ли?

— Само заради Сара. Ще си идвам вкъщи за уикендите, затова ще трябва да се срещаме в събота.

— Може да се уреди. Всеки уикенд ли ще си идваш вкъщи?

— Да.

— Да разбирам ли, че е, защото искаш да бъдеш със Сара?

Въпросът, изглежда, я развълнува. Деловият й вид изчезна. Лори кръстоса крака, повдигна брадичката си и откопча шнолата, с която бе прибрана косата й на конска опашка:

Карпентър видя как лъскавият рус водопад се спусна около лицето й. Потайна усмивка заигра на устните й.

— Жена му се прибира за уикендите. Просто няма смисъл да вися тогава в колежа.

15

Лори отвори вратата на колата си.

— Май вече си е есен — рече тя.

Първите листа бяха започнали да падат от дърветата. През изминалата нощ беше станало наистина студено.

— Да, така изглежда — отвърна Сара. — Виж, ако ти идва прекалено много…

— Не, не. Ти ще вкарваш отрепките в затвора, а аз ще си наваксам пропуснатите часове и ще стана отличничка. Все още не е късно да го направя. Доста си ме изпреварила. Ще се видим в петък вечер. — Тя понечи да прегърне Сара набързо, но после силно се притисна към нея.

— О, Сара, никога не ми позволявай да си сменям колата с твоята.

Сара погали Лори по косата.

— Хей, разбрахме се, че на мама и татко никак не биха им харесали подобни мисли. Хайде, след като се видиш с д-р Карпентър в събота, да идем да поиграем голф.

Лори се опита да се усмихне.

— Който загуби, плаща обяда.

— Казваш го, защото много добре знаеш, че ще ме биеш.

Сара енергично помаха, докато колата изчезна от погледа й, после се обърна и тръгна към къщата. Беше толкова тихо, толкова празно. Най-мъдрото, разбира се, беше да не предприема драматични промени след смъртта на родителите си, но инстинктът й подсказваше, че трябва незабавно да започне да търси ново жилище, а къщата да продаде. Можеше да се обади на д-р Карпентър и да го попита за това.

Беше вече облечена за работа. Взе куфарчето си и дамската чанта, които бяха на масата във всекидневната. Изящната мебел от осемнадесети век с мраморни апликации и огледалото над нея бяха ценни антики, принадлежали някога на баба й. Как щяха всички тези прекрасни мебели и уникалната библиотека на баща й да се поберат в някакъв си малък апартамент? Сара прогони тази мисъл.

Инстинктивно тя се погледна в огледалото и едва не се уплаши от това, което видя. Лицето й беше мъртвешки бледо. Под очите й имаше дълбоки сенки. Винаги е била слаба, но сега бузите й бяха хлътнали. Устните й бяха пепелявосиви. Тя си спомни как през онази последна сутрин майка й бе рекла: „Сара, защо не си сложиш малко грим? Сенките биха придали още по-голяма изразителност на очите ти…“.

Тя остави обратно куфарчето и чантата на масата и се качи на втория етаж. От тоалетката в банята взе своя рядко използван козметичен комплект. Образът на майка й, облечена в розовия си пеньоар, така естествено красива, така по майчински грижовна, докато й казваше да си сложи малко грим, отприщи най-сетне парещите сълзи, които досега бе сдържала заради Лори.

Беше толкова хубаво отново да влезе в тесния си кабинет с неговите олющени стени, купчините документи и постоянно звънящия телефон. Всичките й колеги от кабинета на областния прокурор бяха дошли на погребението. Най-близките й приятели също бяха присъствали, а после се бяха обаждали или отбивали у тях през изминалите няколко седмици.

Днес всички те, изглежда, разбираха, че тя иска отново да се завърне, доколкото може, към нормалния живот. „Радвам се, че си пак при нас.“ Бърза прегръдка. После познатото: „Сара, ще може ли за минутка?“.

Обядът й се състоеше от ръжено хлебче със сирене и черно кафе, купени от малкото кафене в сградата на съда. Към три часа Сара вече изпитваше задоволство, че бе отговорила на всички спешни запитвания от ищци, свидетели и адвокати.

В четири часа, неспособна да отлага повече, тя се обади в стаята на Лори в колежа. Телефонът бе вдигнат незабавно.

— Ало?

— Лори, аз съм. Как си?

— Горе-долу. Влязох в първите три часа, но реших да пропусна последния. Чувствам се толкова уморена.

— Нищо чудно. Откога не си спала като хората. Какво ще правиш довечера?

— Ще си легна. Трябва да си разтоваря съзнанието.

— Добре. Аз ще остана да работя до по-късно. Ще си бъда вкъщи към осем. Какво ще кажеш да ти се обадя?

— Ще се радвам.

Сара остана в кабинета си до седем и петнадесет, после мина покрай една закусвалня и си купи хамбургер за из път. В осем и половина се обади на Лори.

Даваше свободно. Може да е в банята, а може и да не иска да вдигне. Сара задържа слушалката, докато ухото й не започна да пищи. Накрая някакъв раздразнен глас се обади:

— Телефонът на Лори Кениън.

— Лори там ли е?

— Не, и ви моля, ако не се обадят до петия-шестия сигнал, да не безпокоите повече. Аз съм в отсрещната стая и имам да се готвя за контролно.

— Съжалявам. Просто Лори ми бе казала, че възнамерява да си ляга рано.

— Е, променила си е плановете. Излезе преди няколко минути.

— Спокойна ли изглеждаше? Аз съм нейната сестра и малко се притеснявам.

— О, не ви познах. Съжалявам за това, което се случи с родителите ви. Мисля, че Лори е добре. Беше се издокарала, като че ли отиваше на среща.

Сара позвъни отново към десет, после в единадесет, в дванадесет, в един. Най-сетне съненият глас на Лори отговори.

— Добре съм, Сара. Легнах си веднага след вечеря и не съм чула телефона.

— Лори, звънях толкова дълго, че някакво момиче от отсрещната стая дойде и вдигна телефона ти. Каза ми, че си излязла.

— Сара, не е вярно. Кълна се в бога, бях през цялото време тук. — Гласът й звучеше изплашено. — Защо ми е да те лъжа?

Не знам, помисли си Сара.

— Е, добре, щом всичко е наред. Заспивай отново — рече тя и бавно затвори телефона.

16

Доктор Карпентър забеляза промяната в поведението на Лори, докато тя се облягаше назад в голямото кожено кресло. Той не й предложи да легне на кушетката. Последното нещо, което би искал, бе да загуби крехкото доверие, което усещаше да назрява у нея. Попита я как е минала седмицата в колежа.

— Мисля, че добре! Всички бяха ужасно любезни с мен. Имам толкова много да наваксвам, че не ми остава свободна минутка. — Тя се поколеба, после млъкна.

Карпентър почака, след което внимателно попита:

— Какво има, Лори?

— Снощи, като се прибрах, Сара ме запита дали не съм се чувала с Грег Бенет.

— Грег Бенет?

— Преди излизах с него. Майка и татко и Сара много го харесваха.

— А ти харесваше ли го?

— Харесвах го, преди…

Той отново трябваше да почака.

Очите й се разшириха.

— Не искаше да ме пусне.

— Искаш да кажеш, че те е насилвал?

— Не. Той ме целуна. В това нямаше нищо лошо. Хареса ми. Но когато притисна ръцете ми с дланите си…

— Това те изплаши.

— Знаех какво ще се случи.

— И какво щеше да се случи?

Тя се взираше в пространството.

— Не искаме да говорим за това.

Около десетина минути тя остана мълчалива, после тъжно рече:

— Мисля, че Сара не ми повярва, че не съм излизала оная нощ. Притесняваше се.

Сара му бе разказала за това по телефона.

— Може би наистина си излизала — предположи Карпентър. — Добре ще е да излизаш с приятели.

— Не, в момента не мога да се занимавам с разни срещи. Прекалено съм заета.

— А някакви сънища?

— Кошмарът с ножа.

Преди две седмици тя бе изпаднала в истерия, когато я попита за това. Днес гласът й беше почти безразличен.

— Трябва да свиквам с него. Явно ще го сънувам, докато ножът ме застигне. И това ще стане, вие го знаете.

— Лори, в терапията съществува така нареченото отреагирване. Означава пресъздаване на емоционално обременени мисли и спомени. Покажи ми какво виждаш в съня си. Мисля, че те е страх да заспиш, за да не ти се присъни отново. Но човек не може да живее без сън. Няма нужда да говориш. Просто ми покажи какво се случва в съня.

Лори бавно се изправи, после вдигна ръката си. Устните й се извиха в тънка злорада усмивка. Тя тръгна покрай бюрото с отмерени стъпки. Ръката й замахваше, като че ли държеше въображаемо оръжие. Точно преди да стигне до него, тя спря. Позата й се промени. Стоеше, прикована към мястото си, и се взираше в него. Ръката й се опита да махне нещо от лицето и косата. После сведе поглед и ужасена се дръпна назад.

Тя се свлече на пода, ръцете й бяха закрили лицето, после се опря на стената, трепереща и издаваща хриптящи звуци като ранено животно.

Минаха десет минути. Лори утихна, свали ръцете си и бавно се изправи.

— Това е кошмарът с ножа — рече тя.

— Ти участваш ли в този сън?

— Да.

— И коя си ти — човекът с ножа или този, който е уплашен?

— И двамата. Накрая умираме заедно.

— Лори, бих искал да говоря с един психиатър, който има известен опит с хора, преживели някаква травма в детството си. Ще се съгласиш ли да обсъдя твоя случай с него?

— Както желаете. Какво значение може да има за мен?

17

В седем и половина сутринта в понеделник д-р Джъстин Донъли вървеше бързо по Пето авеню от своя апартамент в южната част на Сентръл парк към болницата „Лейман“, която се намираше на Деветдесет и шеста улица. Той постоянно се стремеше да измине това разстояние от две мили с минута или две по-бързо от предишния ден. Но не успяваше да подобри собствения си рекорд от двадесет минути, освен ако не започнеше да тича.

Беше едър мъж, който винаги изглеждаше така, сякаш и вкъщи стоеше с каубойски ботуши и грамадна шапка, което съвсем не бе далеч от истината. Донъли бе отраснал в една овцеферма в Австралия. Къдравата му черна коса вечно беше разрошена. Огромните черни мустаци подчертаваха здравите бели зъби, които усмивката му разкриваше. Дълбоките му сини очи бяха очертани от тъмни мигли и също такива вежди, на които всяка жена би завидяла. Още в началото, докато следваше психиатрия, той смяташе да специализира в областта на множествената личност. Новатор по природа, Донъли след дълги борби бе успял да отвори клиника за болни от това заболяване в Нов Южен Уелс. Тя бързо се бе превърнала в образцово медицинско заведение. Неговите трудове, публикувани в престижни медицински издания, скоро му бяха донесли международно признание. На тридесет и пет годишна възраст той бе поканен на работа в центъра по множествена личност „Лейман“.

След двете години, прекарани в Манхатън, Джъстин вече се смяташе за истински нюйоркчанин. По време на разходките си до кабинета и обратно той с наслада се радваше на гледките, които му бяха станали близки — конете и каретите из парка, зоологическата градина на Шестдесет и пета улица, портиерите пред красивите сгради на Пето авеню. Повечето от тях го поздравяваха по име. Сега, докато минаваше покрай тях, някои споменаха, че времето е прекрасно за октомври.

Денят щеше да бъде напрегнат. Джъстин обикновено се стремеше да остави времето между десет и единадесет свободно; за да може да дава консултации на персонала. Тази сутрин щеше да направи изключение. Спешно обаждане от психиатър от Ню Джърси беше събудило интереса му. Д-р Карпентър искаше да се консултира с него незабавно относно пациентка с предполагаемо заболяване „множествена личност“ и потенциална наклонност към самоубийство. Джъстин се беше съгласил да се срещнат днес в десет часа.

Той стигна до пресечката на Деветдесет и шеста улица и Пето авеню за двадесет и пет минути и се оправда пред себе си, че многото пешеходци го бяха забавили. Главният вход на болницата беше откъм Пето авеню. В психиатричната клиника се влизаше през дискретна врата откъм Деветдесет и шеста улица. Джъстин беше почти неизменно първият пристигнал на работа. Кабинетът му се намираше в дъното на коридора. Приемната беше боядисана в слонова кост и бе скромно обзаведена — бюро с въртящ се стол, две кресла за посетителите, лавици с книги, купчина медицински картони и няколко цветни репродукции на лодки от пристанището в Сидни. Единствено те разведряваха атмосферата. Във вътрешната стая се провеждаха сеансите с пациенти. Тя беше съоръжена с чудесна видеокамера и магнетофон.

Първият му пациент беше една четиридесетгодишна жена от Охайо, която се лекуваше вече шеста година. Диагнозата й беше шизофрения. Едва когато някакъв прозорлив психиатър решил, че гласовете, които жената чува, са нейни собствени, тъй като страда от множествена личност, тя се бе обърнала към него. Оттогава имаше видимо подобрение.

Д-р Карпентър пристигна точно в десет. Изключително благодарен на Джъстин за така бързо уредената среща, той направо започна да разправя за Лори.

Донъли слушаше, от време на време си вземаше бележки или задаваше по някой въпрос. Карпентър заключи:

— Аз не съм специалист по множествена личност, но ако въобще може да се говори за проявени признаци за нещо подобно, убеден съм, че бях свидетел на това. В гласа и поведението й имаше очевидна промяна по време на последните й две посещения. Тя съвсем определено не си спомня нищо за един много характерен случай — напуснала е стаята си и с часове е била навън. Сигурен съм, че не лъже, когато твърди, че е спяла по това време. Постоянно сънува един и същи кошмар как някой я заплашва с нож. По време на отреагирването тя пресъздаде първо човека с ножа, а после се вживя в ролята на жертвата. Направил съм копие от картона й.

Донъли внимателно прочете страниците, като от време на време спираше, за да си изясни някои неща. Случаят го впечатли. Любимото дете, отвлечено на четиригодишна възраст и изоставено от похитителите, когато е било на шест, без да си спомня нищо за изминалите две години! Постоянно появяващ се кошмар! Наблюдения на сестра й, че откакто се е завърнала при семейството си, тя реагира на стреса почти по детски. Трагична смърт на родителите, за която Лори обвинява себе си.

Когато свърши, той каза:

— Прегледът в болницата в Питсбърг показва, че е била подложена на сексуален тормоз в продължение на доста време. В подобни случаи се препоръчват по-нататъшни наблюдения. А такива не са правени.

— Родителите й твърдо отричаха да е имало такова нещо — отговори Карпентър, — ето защо не е провеждана и никаква терапия.

— Типично за начина на мислене отпреди петнадесет години, а освен това семейство Кениън са били доста възрастна двойка — отбеляза Донъли. — Ще е добре, ако успеем да убедим Лори да дойде тук за преглед. Бих казал още, колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Имам чувството, че никак няма да е лесно. Сара трябваше да й се моли, за да дойде при мен.

— Ако се съпротивлява, бих искал да се срещна със сестра й. Ще се наложи тя да следи за признаци на отклонение в поведението й. Разбира се, в никакъв случай не трябва лекомислено да подминава евентуалните приказки на сестра си за самоубийство.

Двамата психиатри се отправиха към вратата. В преддверието чакаше тъмнокосо младо момиче, което унило зяпаше през прозореца. Целите й ръце бяха в бинтове.

Донъли снижи глас и рече:

— Трябва да погледнете сериозно на случая. Пациенти, които са преживели някаква душевна травма в детството си, са способни да посегнат на себе си.

18

Тази вечер, когато Сара се прибра от работа, намери пощата си внимателно подредена на масата във всекидневната. След погребението Софи, дългогодишната им прислужничка, бе предложила да идва само два дни в седмицата.

— Едва ли ще ти трябвам за повече, Сара, а и не ставам по-млада.

Понеделник беше единият от двата дни, в които тя идваше. Затова и пощата беше подредена, къщата леко миришеше на мебелочистител, пердетата бяха дръпнати, а меката светлина на лампите и стенните свещници придаваше уютност на стаите.

Това беше най-тежката част от деня за Сара — да се прибере в тази празна къща. Преди да се случи катастрофата, майка й и баща й обикновено я чакаха, за да изпият заедно коктейла си за вечеря.

Сара прехапа устни и отблъсна спомените. Писмото най-отгоре на купа беше от Англия. Тя скъса плика, сигурна, че е от Грег Бенет. Прочете бързо написаното, а после още веднъж, по-бавно. Грег току-що бе научил за катастрофата. Съчувствието му беше истински трогателно. Той пишеше за уважението си към Джон и Мери Кениън, за приятните му гостувания в техния дом, опитваше се да си представи колко трябва да им е тежко сега на нея и на Лори.

Последният абзац беше доста обезпокоителен:

„Сара, опитах се да говоря с Лори по телефона, но гласът й звучеше толкова унило, когато вдигна слушалката. После изкрещя нещо като «Няма, не искам» и затвори. Ужасно се тревожа за нея. Тя е толкова крехка. Знам, че ти добре се грижиш за нея, но бъди много внимателна. Ще се върна в Клинтън през януари и бих искал тогава да те видя. Целуни това момиче от мен.“

С обич: Грег

С треперещи ръце Сара занесе пощата в библиотеката. Утре щеше да се обади на д-р Карпентър и да му прочете това. Знаеше, че той е предписал антидепресанти на Лори, но дали тя ги взимаше? Телефонният секретар святкаше. Д-р Карпентър се бе обаждал и беше оставил домашния си номер.

Когато се свърза, Сара му разказа за писмото на Грег и после ужасена изслуша внимателните му обяснения защо е трябвало да се обърне към д-р Донъли в Ню Йорк и защо беше наложително Сара да се срещне с него колкото е възможно по-скоро. Карпентър й даде телефона на Донъли в клиниката. С нисък и дрезгав глас тя трябваше да повтори два пъти на служителя от телефонната централа собствения си номер.

Софи беше опекла пиле и направила салата. Сара яде с нежелание, като едва преглъщаше. Точно си беше приготвила кафето, когато се обади д-р Донъли. Денят му беше изцяло зает, но можеше да се види с нея в шест вечерта. Тя затвори, препрочете писмото на Грег и с някакво трескаво чувство за неотложност позвъни на Лори. Никой не отговори. Започна да звъни на всеки половин час, докато накрая, към единадесет, чу някой да вдига слушалката. Гласът на Лори звучеше бодро. Поговориха малко, после Лори рече:

— Как, мислиш, се справям? След обяд се опънах на леглото с намерението да прегледам тези проклети уроци и съм заспала. Сега ще трябва да си наваксвам.

19

В единадесет часа вечерта в понеделник професор Алън Грант се отпусна в леглото си и запали нощната лампа. Големият прозорец на спалнята беше отворен донякъде, но в стаята не беше достатъчно хладно. Жена му Карън често казваше, за да го дразни, че в предишния си живот той вероятно е бил полярна мечка. Карън мразеше спалнята да е студена. Не че сега беше тук, за да може да се заяжда с него, помисли си той, докато отмяташе одеялото и стъпваше с босите си крака на килима.

През последните три години Карън работеше в туристическа агенция в Медисън Армс хотел в Манхатън. В началото тя оставаше в Ню Йорк за през нощта само когато й се налагаше. След това започна все по-често да му се обажда късно следобед. „Скъпи, затънали сме в работа и имам да оправя купища документи. Ще можеш ли да се погрижиш за себе си?“

Той се бе грижил сам за себе си в продължение на тридесет и четири години, преди да я срещне — имаше шест години оттогава — на една екскурзия в Италия. Не беше чак толкова трудно да се върне към навиците си отпреди. Сега Карън бе наела апартамент в хотела и обикновено оставаше там през по-голямата част от седмицата. През уикендите обаче винаги се връщаше.

Грант прекоси стаята и широко отвори прозореца. Завесите се издуха и освежителната вълна от студен въздух нахлу в стаята. Той бързо се върна до леглото, но след кратко колебание се отправи към коридора. Нямаше смисъл. Не му се спеше. Още едно чудато писмо бе пристигнало днес с пощата в кабинета му. Коя, по дяволите, беше Леона? Той нямаше студентка с такова име и никога не бе имал.

Къщата не беше голяма и бе построена подобно на вила. Алън я бе купил, преди той и Карън да сключат брак. За известно време на нея й беше интересно да променя обзавеждането, да заменя с нови мебели старите и изхабени вещи. Сега обаче къщата отново бе започнала да придобива предишния си вид от ергенските му години.

Грант се почеса по главата, разкопча копчетата на пижамата, която се бе усукала около кръста му, тръгна по коридора покрай спалните за гости, покрай кухнята, всекидневната и трапезарията и влезе в кабинета си. Запали лампата и когато след дълго търсене успя да намери ключа от най-горното чекмедже на бюрото си, той го отвори, извади писмата и започна да ги чете отново.

Първото беше пристигнало преди две седмици:

„Скъпи Алън, в момента си представям страхотните часове, които прекарахме заедно миналата нощ. Трудно е да се повярва, че не сме били винаги така лудо влюбени и това е може би защото нито една от предишните ни връзки не означава нищо за нас. Знаеш ли колко ми е трудно да се въздържа да не се кача на някой покрив, за да изкрещя оттам колко много те обичам. Знам, че и ти се чувстваш по същия начин. Принудени сме да крием какво означаваме един за друг. Разбирам това. Искам само да продължиш да ме обичаш и да ме желаеш както досега.“

Леона

Всичките писма бяха написани в този дух. Всеки ден пристигаше по едно и във всяко се говореше за диви любовни сцени, които се разиграваха или в кабинета, или в дома му.

Много от извънкласните занятия той провеждаше вкъщи, тъй че повечето студенти познаваха мястото. В някои от писмата се споменаваше за изтъркания кафяв кожен стол в кабинета му. Но никога не бе имало случай, в който студент да е оставал насаме с него. Не беше чак такъв глупак.

Грант внимателно разгледа писмата. Очевидно бяха писани на стара пишеща машина. Буквите „о“ и „у“ бяха нащърбени. Той прегледа студентските работи, които се намираха у него, но никой не бе използвал такава машина. Не му беше познат и надраскания отдолу подпис.

Още веднъж той се запита дали да ги покаже на Карън и на администрацията на колежа. Беше трудно да се предвиди как би реагирала Карън. Не искаше да я тревожи. Нито пък искаше тя да реши да напусне работа и да си остане вкъщи. Може би точно това бе желал преди няколко години, но не и сега. Предстоеше му да вземе доста важно решение.

Администрацията. Щеше да съобщи на декана, отговарящ за студентските въпроси, в момента, в който разбереше кой е авторът. Проблемът чисто и просто се състоеше в това, че той нямаше никакви улики, а в секундата, в която някой решеше, че писмата съдържат и грам истина, спокойно можеше да се сбогува с този колеж.

Той прочете писмата още веднъж, като търсеше специфичния стил, определени фрази или изрази, които биха могли да му напомнят за някоя от студентките. Нищо. Накрая отново ги сложи в чекмеджето, заключи го, протегна се и осъзна, че е безкрайно изморен. И че му е студено. Едно беше да спиш на студено под топлите одеяла, друго — да стоиш на течение само по памучна пижама. Откъде, по дяволите, ставаше това течение?

Карън винаги дърпаше завесите, когато си беше вкъщи, но той никога не си правеше тоя труд. Даде си сметка, че плъзгащата се стъклена врата на кабинета му, водеща към вътрешния двор, беше няколко инча отворена. Вратата беше тежка и трудно се движеше. Може би не я бе затворил последния път, когато е излизал. С ключалката, също имаше проблеми. Понякога превърташе. Той отиде до вратата, бутна я силно, заключи и без да провери дали езикът е захванал, загаси осветлението и се върна в леглото.

Пъхна се под завивките. Сега стаята беше достатъчно студена. Затвори очи и веднага заспа. Дори в най-безумните си сънища не би могъл да си представи, че само преди половин час една стройна фигура с дълга руса коса беше седяла свита в кожения му кафяв стол и при шума на приближаващите стъпки се бе измъкнала навън.

20

Петдесет и осем годишният частен детектив Даниел О’Тул беше известен в Ню Джърси като Дани, ловеца на съпрузи. Въпреки външността си на добродушен пияница, какъвто си беше, той притежаваше забележителни способности, беше упорит и извънредно дискретен относно информацията, с която разполагаше.

Дани беше свикнал хората да използват фалшиви имена, когато го наемаха да издири доказателства за евентуалната измяна на тяхната половинка. Докато получаваше хонорарите си и успяваше навреме да си плаща сметките, клиентите му можеха да се наричат, както си искат.

Въпреки това беше доста изненадващо, когато някаква жена, която се представи като Джейн Грейвс, се обади в офиса му във вторник сутринта и намеквайки за евентуален застрахователен иск, пожела той да се заеме с разследване на сестрите Кениън. Къде работеше в момента голямата сестра? Беше ли се върнала малката в колежа и щеше ли да го завърши? Често ли си идваше вкъщи? Каква беше реакцията им към смъртта на техните родители? Имаше ли някакви признаци на депресия? И най-важното, посещаваше ли по-младата жена психиатър?

Дани усети нещо подозрително. Беше срещал Сара Кениън няколко пъти в съда. Катастрофата, при която загинаха родителите й, бе предизвикана от бързо движещ се автобус, чиито спирачки бяха отказали. Напълно възможно бе да е заведен иск срещу автобусната компания, но застрахователните фирми обикновено разполагаха със собствени следователи. Все пак това беше работа, а напоследък заради рецесията бизнесът с разводи бе западнал. Трудно е да откажеш, когато парите не достигат.

Дани пое риска да удвои хонорара, който обикновено взимаше. Отговориха му, че чекът незабавно ще бъде пуснат по пощата. Беше му наредено да изпраща докладите си и следващите сметки до частна пощенска кутия в Ню Йорк.

Широко усмихнат, Дани затвори телефона.

21

Във вторник вечерта след работа Сара тръгна с колата си към Ню Йорк. Тя пристигна навреме за срещата с д-р Донъли, но когато малко преди шест влезе в приемната му, той тъкмо излизаше.

Обясни й с кратичко извинение, че са го извикали по спешност, и я помоли да почака. Единственото, което Сара успя да забележи, преди той да изчезне, беше високият му ръст, проницателните сини очи и тъмната коса.

Човекът на рецепцията очевидно си беше отишъл. Телефоните мълчаха. След като в продължение на десет минути Сара прелиства няколко пъти едно списание и не можа да прочете нищо от това, което пишеше в него, тя го остави и потъна в мисли.

Беше малко след седем, когато д-р Донъли се върна.

— Много съжалявам — непринудено каза той, докато я въвеждаше в кабинета си.

Сара леко се усмихна, като се опитваше да не обръща внимание на спазмите от глад в стомаха си и започващото главоболие. Беше минало ужасно много време, откакто бе обядвала — ръжено хлебче с шунка и кафе.

Докторът й посочи стола пред бюрото. Тя седна, като ясно усещаше, че той я изучава, и затова веднага премина на въпроса.

— Д-р Донъли, изпратих секретарката си до библиотеката и тя ми донесе материали, свързани със заболяването „множествена личност“. Преди знаех съвсем малко за това, но нещата, които прочетох днес, ме плашат.

Той чакаше.

— Ако това, което съм разбрала, е вярно, най-честата причина е някаква травма в детството, особено сексуален тормоз за продължителен период от време. Така ли е?

— Да.

— Лори, разбира се, преживя ужаса да бъде отвлечена и държана далеч от къщи в продължение на две години, когато беше съвсем малко дете. Докторите, които я прегледаха, след като бе намерена, установиха, че е била изнасилвана.

— Имате ли нещо против да ви наричам Сара?

— Не, разбира се.

— Добре тогава, Сара. Ако Лори страда от множествена личност, заболяването вероятно е започнало още по времето на нейното отвличане. Като се има предвид, че тя е насилвана, можем да си представим, че е била толкова уплашена, толкова ужасена, колкото едно такова малко същество като нея едва ли може да понесе. В този смисъл това е било нейното спасение. Лори, детето, което сте познавали, се е отдръпнало от болката и страха и на помощ са му се притекли неговите превъплъщения. Споменът за тези години е заключен именно в тях. Изглежда, тази множественост не се е проявявала досега. От това, което знам, след като се е прибрала вкъщи, Лори постепенно е станала същата като преди, с изключение на онзи кошмар. Сега, със смъртта на родителите ви, тя е преживяла нова ужасна травма и д-р Карпентър е наблюдавал ясно различими промени в поведението й по време на последните си срещи с нея. Причината, поради която той дойде толкова бързо при мен, е, че се страхува тя да не посегне на себе си.

— Не ми е казал такова нещо. — Сара почувства как устата й пресъхва. — Лори, разбира се, е депресирана, но… О, боже, вие сигурно не мислите, че това е възможно? — Тя прехапа устни, за да спрат да треперят.

— Сара, можете ли да убедите Лори да се срещне с мен?

Тя поклати глава.

— Едва я накарах да се види с д-р Карпентър. Родителите ми бяха чудесни хора, но мисълта за някаква психиатрична помощ им бе чужда. Майка обичаше да цитира един от нейните преподаватели в колежа. Според него имало три вида хора: такива, които се подлагат на терапия, когато са изпаднали в състояние на стрес, такива, които споделят проблемите си със свой приятел или с таксиметровия шофьор, или с бармана, и такива, които пазят проблемите за себе си. Този учител твърдял, че и в трите случая човек се възстановява еднакво. Лори израсна, като слушаше това.

Джъстин Донъли се усмихна.

— Мисля, че всъщност доста хора споделят това мнение.

— Знам, че Лори се нуждае от професионална помощ — продължи Сара. — Проблемът е, че тя не иска да се отпусне пред д-р Карпентър. Като че ли я е страх от това, което той може да открие у нея.

— Поне засега е важно да се работи с нея. Прочетох отново сведенията, които ми предостави д-р Карпентър, и си отбелязах някои неща.

В осем часа Донъли, изглежда, забеляза изпитото, уморено лице на Сара и рече:

— Смятам, че е най-добре да спрем дотук. Сара, трябва много да внимавате и в момента, в който чуете дори само намек за самоубийство от страна на Лори независимо колко вятърничав може да ви се стори той, веднага се обадете на д-р Карпентър и на мен. Ще бъда съвършено искрен с вас. Бих искал да продължа да следя този случай. Моята работа се състои именно в изследването на множествената личност, а не ни се удава много често възможността да проследим началото на това заболяване. Ще продължавам да обсъждам с д-р Карпентър сеансите му с Лори. Освен ако не настъпи някаква коренна промяна, съм сигурен, че ще получаваме повече полезна информация от вас, отколкото от нея. Така че бъдете много внимателна.

Сара се поколеба, после попита:

— Докторе, вярно ли е, че докато Лори не освободи съзнанието си от потиснатия ужас на онези години, тя никога няма да се оправи?

— Мислете за това по следния начин. Майка ми си счупи веднъж нокътя чак до живеца и стана инфекция. След няколко дни целият й пръст бе отекъл и бе станал ужасно болезнен. Тя обаче го лекуваше сама, защото я беше страх да не го оперират. Когато накрая отиде за спешна помощ, цялата й ръка беше възпалена и се намираше на косъм от отравяне на кръвта. Виждате ли, тя бе пренебрегнала предупредителните симптоми само защото искаше да избегне непосредствената болка при лечението.

— А у Лори се наблюдават симптоми на психологическа инфекция, така ли?

— Да.

Тръгнаха заедно по дългия коридор към главния вход. Човекът от охраната им отвори. Нямаше вятър, но все пак беше октомври и вечерта беше хладна. Сара започна да се сбогува.

— Колата ви наблизо ли е? — попита Донъли.

— Да, чудо на чудесата, открих свободно място точно до клиниката.

Той я изпрати до колата.

— И се обаждайте.

Какъв симпатичен човек, помисли си Сара, докато потегляше. Опита се да анализира собствените си чувства. Сега, след като се срещна с д-р Донъли, тревогата й за Лори беше станала още по-силна, но пък за сметка на това имаше чувството, че може да разчита на сериозна подкрепа от негова страна.

Тя мина по деветдесет и шеста улица, покрай Медисън и Парк авеню и се отправи към изходната магистрала. На Лексингтън авеню обаче импулсивно зави надясно и навлезе отново в града. Умираше от глад, а пък любимото й заведение „При Никола“ се намираше само на няколко пресечки по-надолу.

След броени минути Сара вече седеше на малка маса.

— Чудесно е да ви видя отново, Сара — рече Лу, сервитьорът, който открай време обслужваше тук.

Ресторантът винаги изглеждаше приятен. Видът на апетитните порции, разнасяни от сервитьорите, повдигна настроението й.

— Знам какво ще си поръчам, Лу. Винегрет с аспержи, лингуинас бял сос, пелегрино и чаша вино.

— Имате ги.

Тя се пресегна към панера с хляб и си взе една топла хрупкава питка. След десет минути, когато аспержите бяха сервирани, някой се настани на малката маса отляво. Тя чу познат глас да казва: „Прекрасно, Лу. Благодаря ти. Умирам от глад“.

Сара бързо погледна нататък и видя най-напред учуденото, а после явно зарадвано лице на д-р Джъстин Донъли.

22

Седемдесет и осем годишният Рътланд Гарисън знаеше още от времето, когато беше малчуган, че е призван да служи на църквата. През 1947 той получи вдъхновение и откри потенциалните възможности на телевизията. Тогава успя да убеди телевизионната компания „Дюмон“ от Ню Йорк да отделя по един час всяка неделя сутрин за религиозното предаване „Църквата на въздушния път“. Оттогава насам той не беше спрял да проповядва Божието слово от телевизионния екран.

Сега сърцето му вече едва се крепеше и неговият лекар го бе предупредил да се оттегли незабавно. „В живота си сте направили достатъчно за цяла дузина мъже, преподобни Гарисън, му бе казал той. Построили сте духовно училище, болница, сиропиталища, старчески домове и какво ли не още. Време е да се погрижите и за себе си.“

Гарисън знаеше по-добре от всеки друг колко лесно е да се отклонят огромни суми от подобни благотворителни начинания, за да напълнят алчни джобове. Не искаше неговият наследник да е от хората, които биха се възползвали от тази възможност.

Също така той прекрасно знаеше, че неговото предаване не се нуждае само от някой, който да вдъхновява и води стадото, а от човек, чиито проповеди наистина да възвисяват духа.

— Ние трябва да изберем водещ с чувство за предаването, а не някакъв обикновен шоумен — предупреди Гарисън членовете на събора на „Църквата на въздушния път“. Въпреки всичко в края на октомври след третото появяване на преподобния Боби Хокинс като гост на предаването съборът гласува той да бъде поканен за водещ.

Гарисън имаше правото на вето над решенията на събора.

— Не съм сигурен в този човек — ядосано заяви той пред членовете му. — Има нещо в него, което ме притеснява. Няма нужда да се бърза.

— Но той притежава истински качества на месия — възпротиви се един от присъстващите.

— Самият месия ни предупреждава да се пазим от фалшивите пророци. — Рътланд Гарисън разбра от снизходителния и леко раздразнен израз по лицата на мъжете около себе си — всички те вярват, че неговите възражения са плод единствено на нежеланието му да се оттегли. Той се изправи.

— Правете каквото искате — рече уморено. — Аз си отивам вкъщи.

Тази нощ преподобният Рътланд Гарисън почина, докато спеше.

23

Бик се чувстваше много изнервен след последния път, когато участва в предаването.

— Този старец ме мрази, Оупъл — оплака се той. — Ревнува заради всичките обаждания и писма, които се получават за мен. Позвъних на един от членовете на събора и го попитах защо не ме търсят вече, а той ми довери, че причината е у него.

— Може би е по-добре да останем в Джорджия, Бик — предложи Оупъл. Тя се извърна при язвителното изражение, което се изписа на лицето му. Седеше до масата в трапезарията, заобиколена от пощенски пликове.

— Как сме с даренията тази седмица?

— Много добре. — Всеки вторник по местната телевизионна програма, а също и когато говореше на разни събирания, той призоваваше хората да правят дарения за различни благотворителни цели. Оупъл и той бяха единствените, които имаха право да разполагат с тези средства.

— Но не са толкова добри, колкото тези, които „Църквата на въздушния път“ набира всеки път, щом аз говоря.

На двайсет и осми октомври се обадиха от Ню Йорк. Когато затвори телефона, Бик се втренчи в Оупъл със светнали очи.

— Гарисън е умрял тази нощ. Поканен съм да стана пастор на „Църквата на въздушния път“. Искат да се преместим за постоянно в Ню Йорк колкото е възможно по-скоро. Ще отседнем в „Уиндам“, докато си изберем резиденция.

Оупъл понечи да се втурне към него, после спря. Изразът на лицето му й подсказа да го остави на мира. Той отиде в кабинета си и затвори вратата. След няколко минути тя чу слабите звуци на някаква музика и разбра, че отново е пуснал музикалната кутия на Лий. Тихо пристъпи към вратата и се заслуша в приглушения глас, който пееше: „Из града… Момчета и момичета заедно…“.

24

Беше толкова трудно да не позволи на Сара да разбере колко всъщност я е страх. Лори спря да разказва на сестра си и на д-р Карпентър за съня с ножа. Никой, дори Сара не можеше да знае, че ножът всеки път беше по-близо и по-близо.

Д-р Карпентър искаше да й помогне, но тя трябваше да бъде много предпазлива. Понякога часът, прекаран с него, минаваше така незабелязано, че тя дори не бе разбрала как му е казала неща, за които не искаше да говори.

Постоянно беше толкова изморена. Въпреки че всяка нощ си стоеше в стаята и учеше, тя едва се справяше с уроците. Понякога намираше упражненията си направени, без да помни кога се е занимавала с тях.

Разни мисли отекваха толкова силно в главата й, сякаш бяха гласове на хора, кънтящи в празна стая. Някои от гласовете й казваха, че е отвратителна и глупава, че вкарва всички около себе си само в беди, и й заръчваха да си затваря устата пред д-р Карпентър. Понякога дълбоко в съзнанието си Лори чуваше плача на малко дете. Понякога детето плачеше тихичко, друг път високо и неудържимо. Един друг глас, по-нисък и страстен, говореше също като някоя уличница.

Уикендите бяха непоносими. Къщата беше толкова голяма и тиха. Тя не искаше да остава дори за минута сама в нея. Беше доволна, че Сара я е обявила за продан.

Единствените моменти, в които Лори се чувстваше на себе си, бяха, когато двете със Сара играеха голф в клуба или когато обядваха с приятели. Тези дни я караха да си припомня как играеше голф с Грег. Той й липсваше по някакъв необяснимо болезнен начин, но тя толкова се страхуваше от него, че страхът изместваше цялата й любов. Потръпваше при мисълта, че през януари отново ще се върне в Клинтън.

25

Джъстин Донъли бе разбрал от срещата си с д-р Карпентър, че Сара Кениън е забележително силна млада жена, но съвсем не беше подготвен за впечатлението, което тя му направи по време на тяхната среща. Онази първа вечер в кабинета му тя беше седнала срещу бюрото, очарователна и самоуверена, и само болката в очите й намекваше за мъката и безпокойството, които изпитваше. Нейният ненатрапчив скъп тъмносин костюм от туид му напомни, че носенето на дрехи в тъмни цветове навремето се смяташе за сигурен белег, че някой е в траур.

Беше впечатлен от факта, че въпреки неизбежния шок при новината за възможността сестра й да е болна от множествена личност тя бе готова да му сътрудничи с информация още преди да го е видяла. Той се възхити и от интелигентното й вникване в психологическото състояние на Лори.

Когато я изпращаше до колата, на езика му бе да й предложи да отидат да вечерят. После той влезе в „При Никола“ и я откри там. Тя изглеждаше доволна, че го вижда, и беше някак си естествено да го покани на нейната маса, така че той да освободи своята за двойката, която тъкмо влизаше.

Сара първа поде разговора. Усмихната, тя му подаде панера с питките.

— Предполагам, че на обед сте хапнали набързо, както и аз самата — каза му тя. — Започнах работа по едно дело за убийство и целия ден съм разговаряла със свидетели.

Тя му разправи за всекидневието си на помощник-прокурор, после умело прехвърли разговора към него. Знаеше, че той е австралиец. Джъстин й разказа за семейството си и за детството си във фермата.

— Прадядо ми по бащина линия е пристигнал от Англия окован във вериги. Разбира се, поколения наред това не се е споменавало. Сега е въпрос на чест да имаш предшественик, изпратен от короната в наказателната колония. Баба ми по майчина линия е родена в Англия и семейството й се преместило в Австралия, когато била на няколко месеца. През целия си живот баба не спря да повтаря колко й липсва Англия. За осемдесет години тя отиде дотам само два пъти. Това е пък другият вид манталитет на австралийците.

Чак когато стигнаха до капучиното, разговорът се върна към решението му да се специализира в лечението на заболяването „множествена личност“.

След тази вечер Джъстин разговаряше с д-р Карпентър и Сара поне веднъж седмично. Д-р Карпентър се тревожеше, че Лори от ден на ден става все по-необщителна.

— Преструва се — сподели той с Джъстин. — Видимо се съгласява, че не трябва да се чувства виновна за смъртта на родителите си, но аз не й вярвам. Тя говори за тях, като че ли това е вече съвсем безопасна тема. И само хубави спомени. Но когато се развълнува, говори и плаче като малко дете. Продължава да отказва да направи Минесота тест[1] или теста на Роршах[2]. Сара на свой ред отбелязваше, че не забелязва признаци на депресия, които да подсказват, че има опасност за самоубийство.

— Лори мрази да ходи при д-р Карпентър в събота — оплакваше се тя. — Твърди, че само си даваме парите и че е нормално да си тъжен, когато родителите ти са починали. Тя обаче наистина се радва, когато ходим в клуба. Някои от бележките й са доста слаби и ми поръча да й се обаждам вечер до осем часа, за да може после да учи на спокойствие. Мисля, че по-скоро не иска да я проверявам.

Д-р Джъстин Донъли не призна пред Сара, че според д-р Карпентър, а и според самия него поведението на Лори, на което са свидетели, е затишие пред буря. Вместо това той продължи да настоява тя да наблюдава Лори внимателно. И всеки път, когато затваряше, той осъзнаваше, че започва да чака позвъняванията й доста извън професионалния си интерес.

[1] Тест за проучване на личността чрез въпроси. — Бел.пр. ↑

[2] Тест за проучване на личността чрез цветни петна. — Бел.пр. ↑

26

Делото, по което работеше Сара, беше особено жестоко убийство на двадесет и седем годишна жена, Морийн Мейс, удушена от деветнадесетгодишен младеж, който насила влязъл в колата й, спряна на паркинга пред гарата.

Да се потопи в последните уточнения по делото, тъй като процесът наближаваше, беше добре дошла промяна за Сара. С все по-голямо усърдие тя препрочиташе показанията на свидетелите, които бяха видели как обвиняемият нахълтва в колата на жертвата. Защо ли не се бяха опитали да го спрат, помисли си Сара. Та всеки от тях беше почувствал, че това момче не е с добри намерения. Тя знаеше, че веществените доказателства за отчаяния опит на жената да спаси живота си ще направят огромно впечатление на съдебните заседатели.

Процесът започна на втори декември и не продължи дълго, макар защитникът, шестдесетгодишен, сърдечен и симпатичен мъж на име Конър Маркъс, да се бе опитал да разруши стратегията на Сара. При умело водените от него разпити свидетелите признаваха, че е било доста тъмно на паркинга и затова не са могли да бъдат сигурни дали обвиняемият сам си е отворил вратата на колата, или е бил поканен да влезе.

Но когато дойде ред на Сара да разпитва свидетелите, те всички до един твърдо заявиха, че обвиняемият Джеймс Паркър е влязъл в колата въпреки явната съпротива на Морийн Мейс.

Съчетанието от жестокостта на престъплението и представлението, което защитата в лицето на Маркъс изнасяше, подтикна медиите да присъстват и да отразяват заседанията на съда. Залата се напълни. Зяпачите се обзалагаха за изхода на делото.

Сара изпадна в състоянието, което през последните пет години беше станало нейната втора природа. Тя ядеше, пиеше и спеше, погълната изцяло от „Щатът срещу Джеймс Паркър“. Лори започна да се връща обратно в колежа веднага след съботните си посещения при д-р Карпентър.

— Ти си имаш работа, а и аз не е зле да свърша нещо — казваше тя на Сара.

— Как върви с д-р Карпентър?

— Започвам да си мисля, че за катастрофата е виновен шофьорът на автобуса.

— Това е хубаво. — Когато през седмицата се обади на д-р Донъли, Сара му рече: — Единственото, което искам, е да можех да й повярвам.

Деня на благодарността прекараха с братовчедите си от Кънектикът. Не беше чак толкова лошо, колкото Сара бе очаквала. По Коледа тя и Лори взеха самолета до Флорида и оттам отидоха на петдневно пътешествие из Карибско море. Плуването в открития басейн на палубата на „Лидо“ ги избави от натрапчивите спомени за други Коледи, прекарани по съвсем друг начин. Но въпреки всичко Сара копнееше дългата коледна ваканция да свърши, за да може да се върне при своя процес.

Лори прекара по-голямата част от пътуването в каютата си, отдадена на четене. Тя се беше записала в часовете на Алън Грант, посветени на писателките от викторианската епоха, и сега искаше предварително да се подготви. Беше взела и старата пишеща машина на майка им, с намерението да си води бележки. Но Сара знаеше, че тя пише на нея и писма. Писма, които щом Сара влезеше, незабавно биваха изваждани от машината и скривани. Дали Лори не се интересуваше от някого? — питаше се Сара. Но защо трябваше да е толкова потайна?

„Та тя е на двадесет и една — смъмри се Сара. Не е твоя работа да й се месиш.“

27

Навръх Коледа професор Алън Грант преживя неприятна сцена със съпругата си Карън. Беше забравил да скрие ключа от чекмеджето на бюрото си и тя бе намерила писмата. Карън държеше да знае защо досега ги е крил от нея, защо не ги беше предал на администрацията, ако, както той твърдеше, те бяха пълна измислица.

Търпеливо, а после не особено търпеливо той обясни:

— Карън, не виждах причина да те тревожа. Що се отнася до администрацията, не мога да съм сигурен, че ги изпраща студентка, въпреки че имам сериозни подозрения за това. И какво друго може да направи деканът, освен да започне да се чуди също като теб в момента, колко ли истина се съдържа в тях.

През седмицата между Коледа и Нова година писмата спряха да пристигат.

— Още едно доказателство, че вероятно са от студентка — рече той на Карън. — Сега ми се иска обаче да пристигне някое. Една пощенска марка ще ми е от голяма полза.

Карън настояваше да прекарат новогодишната вечер в Ню Йорк. Бяха поканени на парти в Залата на дъгата.

— Знаеш, че мразя такива големи събирания — възпротиви се той. — Семейство Ларкин ни канят у тях. — Уолтър Ларкин беше деканът по студентските въпроси.

На тридесет и първи декември заваля силен сняг. Карън се обади от офиса.

— Скъпи, пусни си радиото. Всички влакове и автобуси имат закъснение. Какво мислиш, че трябва да направя?

Алън знаеше какъв отговор се очаква от него.

— Недей да чакаш разните влакове и автобуси в това време. Защо не останеш в града?

— Няма ли да имаш нищо против?

Той нямаше нищо против.

Алън Грант беше встъпил в брак с ясното съзнание, че това е обвързване за цял живот. Неговият баща бе напуснал майка му, когато Алън е бил още бебе, и той се беше заклел никога да не постъпва така с никоя жена.

Карън явно беше много доволна от тяхната уговорка. На нея й харесваше да живее в Ню Йорк през седмицата и да прекарва уикендите с него. В началото всичко беше наред. Алън Грант имаше навика да живее сам и харесваше собствената си компания. Но сега недоволството му нарастваше с всеки изминал ден. Карън беше една от най-хубавите жени, които някога бе срещал. Обличаше се като манекен. За разлика от него тя притежаваше добър търговски нюх и затова отговаряше за финансите им. Но физическата й привлекателност отдавна беше изгубила очарованието си за него. Упоритият й здрав разум, някога забавен, сега бе станал прекалено предсказуем.

Какво всъщност беше общото помежду им? — запита се Алън за кой ли път, докато се обличаше за вечерята в дома на декана. После остави настрана парливия въпрос. Тази вечер просто щеше да се наслаждава на празненството с добри приятели. Той познаваше всички, които, щяха да присъстват, и без изключение те бяха приятни, интересни хора.

Особено Вера Уест, новата им колежка във факултета.

28

В началото на януари дворът на колежа в Клинтън беше заприличал на леден дворец. Дълбокият сняг вдъхнови студентите да изваят приказни зимни скулптури. Ниските температури запазиха за дълго тяхната неподправена красота, докато не заваля неочаквано топъл за сезона дъжд.

Сега оцелелият сняг тук-там се белееше върху мократа кафеникава трева. Останките от скулптурите изглеждаха гротескно в техния полустопен вид. Еуфоричната палавост, обхванала студентите след края на изпитната сесия, вече бе отминала и животът в колежа бе навлязъл в обичайния си ритъм.

Лори вървеше бързо през двора към кабинета на професор Алън Грант. Бе пъхнала ръце в джобовете на зимното си яке, под което беше облечена с пуловер и джинси. Тъмнорусата й коса беше прибрана назад и вързана на конска опашка. Докато се приготвяше за срещата, тя си беше сложила сенки и червило, но после бързо ги бе изтрила.

Не се опитвай да се разкрасяваш. Ти си грозна.

Гласовете се появяваха все по-често. Лори ускори стъпките си, като че ли можеше да им избяга. Лори, ти си виновна за всичко. Виновна си и за това, което се случи, когато беше малка.

Лори се надяваше да се е справила добре на първия тест върху викторианските автори. До тази година винаги бе получавала добри оценки, но сега като че ли бе попаднала във влакчето на ужасите. Понякога получаваше петици и шестици. Друг път се оказваше, че я изпитват върху напълно непознат за нея материал, така че явно не бе внимавала достатъчно в час. По-късно намираше в тетрадката си някакви бележки, които не помнеше да си е водила.

Тогава тя го видя. Грег. Вървеше по алеята между две от спалните помещения. Когато се бе върнал от Лондон миналата седмица, той й се бе обадил. Тя му изкрещя да я остави на мира и тресна телефона.

Явно още не я беше забелязал. Тя измина на бегом разстоянието, което я делеше от сградата.

За щастие коридорът беше пуст. Облегна за момент глава на стената, благодарна за спокойствието.

Страхлива котка.

Не съм страхлива котка, помисли си тя язвително. Изправи рамене и дори успя да се усмихне непринудено на студента, появил се в този миг от кабинета на професор Грант.

Тя почука на леко притворената врата. Приятна топлина и чувство за безопасност я посрещнаха отвътре.

— Заповядай, Лори. — Той винаги беше мил с нея.

Неголемият му кабинет беше боядисан в топъл жълт цвят. От дясната страна на прозореца бяха наредени лавици, отрупани с книги. На дългата маса лежаха разхвърляни работите на студентите. Бюрото му обаче беше подредено — на него имаше само един телефон, някаква саксия с цвете и стъклена купа, из която кръжеше самотна златна рибка.

Грант посочи стола срещу бюрото си.

— Сядай, Лори. — Той беше облечен с тъмносин пуловер и бяла риза със столче яка. За момент Лори си помисли, че твърде много прилича на църковен служител.

Грант държеше в ръка нейната последна работа — темата върху Емили Дикинсън[1].

— Не ви е харесала — предположи тя с разбиране.

— Напротив, мисля, че е страхотна. Просто не разбирам защо си променила мнението си за старата Ем.

Той я харесваше. Лори се усмихна с облекчение. Но какво имаше предвид, като говореше за някаква промяна?

— Когато миналия семестър писа за Емили Дикинсън, ти твърдеше, че именно животът й на отшелник й е позволил да разгърне докрай своя гений. Сега тезата ти е, че тя е била невротичка, обзета от неистов страх, и че поезията й би могла да достигне и по-високи върхове, ако не е била емоционално потисната. И заключаваш: „Една страстна любовна връзка с нейния духовен наставник и кумир Чарлз Уодзуърт би й помогнала невероятно много“.

Грант се усмихна.

— Понякога и аз се чудя над същото нещо, но все пак какво те накара да промениш мнението си?

Какво наистина? Лори намери отговора.

— Може би и аз мисля като вас. Може би съм започнала да се питам какво ли би станало, ако тя се беше освободила физически от своите емоции, вместо да се страхува от тях.

Грант кимна.

— Добре. А тези няколко реда в полето… ти ли си ги писала?

Това дори не приличаше на нейния почерк, но пък върху синята корица бе написано нейното име. Тя кимна.

Професор Грант изведнъж стана някак си различен. Лицето му придоби замислен, дори разтревожен вид. Дали не се опитваше само да изглежда любезен с нея? Може би все пак работата й беше лоша.

Златната рибка плуваше бавно и невъзмутимо.

— Какво е станало с другите? — попита тя.

— Някакъв шегаджия ги прехрани. Всичките умряха. Лори, има нещо, за което бих искал да говоря с теб…

— Предпочитам да умра от преяждане, отколкото да бъда блъсната от кола, а вие? Поне не ти тече кръв. О, съжалявам. За какво искате да говорим?

Алън Грант поклати глава.

— Не е нещо спешно. Няма подобрение, нали?

Тя знаеше какво точно имаше предвид той.

— Понякога аз искрено се съгласявам с доктора, че ако трябва въобще да се говори за вина, то тя е на шофьора на автобуса, който е карал с повредени спирачки и с прекалено висока скорост. Понякога обаче не съм в състояние да приема това.

Кънтящият глас в главата й извика: „Ти отне последните години от живота на майка си и баща си точно както им отне онези две години, когато излезе сама навън“.

Тя не искаше да плаче пред професор Грант. Той беше толкова мил, но на хората им писва непрекъснато да те успокояват. Изправи се на крака.

— Аз… трябва да вървя. Има ли нещо друго?

С тревожни очи професор Грант проследи Лори да излиза. Беше все още рано, за да бъде сигурен, но курсовата работа, която държеше в ръцете си, му бе дала първата солидна следа към личността на мистериозната авторка на писмата, която се подписваше „Леона“.

В темата се усещаше някаква чувствена нотка, съвършено неприсъща на досегашния стил на Лори, затова пък много подобна на тази, която преобладаваше в писмата. Струваше му се дори, че разпознава някои необичайно екстравагантни фрази. Това не беше доказателство, но поне му даваше възможност да започне да търси такова.

Лори Кениън беше последният човек, когото той би заподозрял като автор на писмата. Отношението й към него беше обичайното за студентка, която харесва и уважава своя преподавател.

Докато посягаше за сакото си, Грант реши да не споменава нищо пред Карън или администрацията за своите подозрения. Някои от тези писма бяха направо нецензурни. Щеше да е ужасно, ако невинно същество бъдеше разпитвано заради тях, особено ако това беше дете като Лори, което преживяваше такава трагедия. Той загаси лампата и си тръгна за вкъщи.

Застанала зад живия плет, Леона го наблюдаваше да се прибира, а ноктите й се бяха впили в дланите.

Миналата нощ тя отново го бе причаквала край къщата му. Както винаги, той не бе дръпнал завесите и тя го бе наблюдавала цели три часа. Към девет той си стопли пица, взе бира от хладилника и отиде в кабинета си. Излегна се в онзи стар кожен стол, изу си обувките и опря крака на дивана.

Четеше биографията на Джордж Бърнард Шоу. Толкова мил беше начинът, по който Алън несъзнателно прокарваше ръка през косата си. Понякога го правеше и в час. Когато изпи бирата, той погледна към празната чаша, сви рамене и отиде в кухнята да си донесе нова.

В единадесет изгледа новините, после изгаси лампата и излезе. Тя знаеше, че отива да си легне. Винаги оставяше прозореца отворен, но завесите на спалнята бяха спуснати. Повечето нощи, след като той си легнеше, тя си тръгваше, но една вечер бе опитала дръжката на плъзгащата се стъклена врата и бе открила, че езичето поддава. Оттогава понякога влизаше вътре, свиваше се в стола и си представяше, че той всеки момент ще я повика: „Хей скъпа, ела при мен. Толкова съм самотен“.

Един или два пъти тя бе изчакала, за да е сигурна, че е заспал, и на пръсти бе отишла да го погледа. Миналата нощ беше премръзнала и толкова уморена, че веднага се прибра, след като той изгаси осветлението в кабинета си.

Премръзнала и уморена.

Премръзнала.

Лори разтри студените си ръце. Изведнъж бе станало, толкова тъмно. Не беше забелязала колко е тъмно всъщност, когато преди малко бе напуснала кабинета на професор Грант.

[1] Известна американска поетеса (1830–1886), водила изключително затворен живот след любовно разочарование. Стиховете й са публикувани след смъртта й. — Бел.пр. ↑

29

— Евджууд е един от най-хубавите градове в щата Ню Джърси — обясняваше Бетси Лайънс на скромно облечената жена, с която разглеждаха реклами на недвижими имоти. — Разбира се, цените са доста високи, но при сегашното състояние на пазара и при съответните изгодни условия бихте могли да направите чудесна сделка.

Оупъл кимна замислено. За трети път посещаваше агенцията. Беше разказала версията, че съпругът й започва работа в Ню Йорк и тя трябва да намери подходящо жилище в Ню Джърси, Кънектикът и Уестчестър.

— Дай й възможност да ти повярва — беше й наредил Бик. — Тези агенти на недвижими имоти са научени да разпознават клиентите с истински сериозни намерения и да не обръщат много внимание на разните фукльовци, които само говорят. Освен това разправяй на всеки, който те срещне, че търсиш на няколко места, после след едно-две посещения кажи, че най-много си харесала Ню Джърси. Първия път, когато отидеш там, спомени, че не си готова да купуваш на толкова високи цени, каквито са в Риджууд. После намекни, че градът е много хубав и ти наистина можеш да си го позволиш. Накрая, я накарай да ти покаже къщата на Лий в някой от петъците, когато излизаме. После ще й отвлечеш вниманието и…

Беше ранен петъчен следобед. Планът беше приведен в действие. Оупъл беше спечелила доверието на Бетси Лайънс. Беше време да разгледат къщата на Кениън. Прислужницата идваше в понеделник и петък сутринта. Щеше да си е тръгнала, преди те да отидат. Голямата сестра беше заета в съда с едно много нашумяло дело. Оупъл щеше да бъде сама в къщата на Лий, като се изключеше Лайънс, чието внимание щеше така или иначе да бъде отвлечено.

Бетси Лайънс беше привлекателна жена на около шестдесет години. Тя обичаше работата си и я вършеше добре. Често се шегуваше, че може да разпознае фукльото от миля разстояние. „Слушайте, аз не си губя времето, казваше тя на новите агенти. Времето е пари. Не си мислете обаче, че хората, които очевидно не могат да си позволят къщите, които желаят да видят, трябва веднага да бъдат прогонени. Може би татенцето седи на задната веранда и стиска куп пари, които отдавна пази за черни дни. От друга страна, не си въобразявайте, че хората, които изглеждат готови да платят много, са наистина сериозни. Някои от жените искат да разгледат хубавите къщи само за да видят обзавеждането. И никога не сваляйте очи от клиентите.“ Бетси Лайънс хареса Карла Хокинс, защото тя беше на ниво и веднага разкри картите си. Търсеше и на други места. Не се захласваше по къщите, които разглеждаше. Нито пък изтъкваше недостатъците им. Другите хора го правеха независимо дали имаха намерение да купуват или не. „Баните са прекалено малки.“ Сигурно, скъпа. Кой знае на какъв разкош си свикнала.

Мисис Хокинс задаваше доста интелигентни въпроси за къщите, които евентуално можеха да събудят интереса й. Изглежда, имаше доста пари. Истински добрият агент на недвижими имоти умее да разпознава скъпите дрехи на клиентите си. В края на краищата Бетси Лайънс имаше чувството, че това може да се превърне в доста добра продажба.

— Мястото е наистина очарователно — рече тя, сочейки към снимката на една тухлена вила. — Девет стаи, строена е само преди четири години, във великолепно състояние, има страхотен изглед и освен това е в края на задънена улица.

Оупъл се престори на заинтересувана и прочете бележките под снимката.

— Изглежда интересно — каза тя бавно. — Но нека видим и другите. О, какво е това? — Най-накрая беше стигнала до снимката на къщата на Кениън.

— Ако наистина се нуждаете от красива, просторна и удобна къща, тази е тъкмо за вас. — Лайънс преливаше от ентусиазъм. — Имотът е повече от един акър[1], има плувен басейн, четири големи спални, всяка с баня, дневна, трапезария, стая за закуска, кабинет и библиотека на първия етаж. Осем хиляди, квадратни фута[2], високи сводове, дървена ламперия, сервизно помещение.

— Нека да разгледаме тези двете днес сутринта — предложи Оупъл. — Само това ще мога да направя с този глезен.

Бик беше бинтовал левия й глезен. „Ще споменеш, че си навехнала крака си — посъветва я той. — После, когато й подметнеш, че сигурно си изпуснала ръкавицата си в някоя от стаите, тя няма да има нищо против да те остави сама в кухнята за малко.“

— Ще проверя за вилата — рече Лайънс. — Имат малки деца и са помолили да се обаждаме предварително. Но в къщата на Кениън може да се отиде всеки ден от седмицата без уговорка.

Първо спряха във вилата. Оупъл се сети, че трябва да задава определени въпроси, и се справи добре. Накрая се отправиха към къщата на Кениън. Тя си повтори наум инструкциите на Бик.

— Гадно време, нали? — попита Лайънс, докато караше по тихите улици на Риджууд. — Но на човек му става хубаво, като се сети, че пролетта наближава. Дворът на Кениън е пълен с плодни дръвчета и през пролетта целият е потънал в цвят. Кучешки дрян, череши и какво ли не още. Мисис Кениън обичаше градинарството и дръвчетата й цъфтяха три пъти през годината. Този, който купи имота, ще е голям късметлия.

— А защо се продава? — На Оупъл й се струваше, че е някак си неестествено да не зададе въпроса. Тя мразеше тази улица. Напомняше й за онези две години. Спомни си как сърцето й щеше да се пръсне, докато завиваха покрай розовата къща на ъгъла. Сега къщата беше боядисана в бяло.

Лайънс знаеше, че няма никакъв смисъл да крие истината. Проблемът беше, че повечето хора се страхуваха от къщи, които носят „лош късмет“. Но тя си имаше правило: по-добре е да кажеш всичко, както си е, отколкото клиентите да започнат да душат сами наляво-надясно и в края на краищата да разберат истината.

— В момента тук живеят сами две сестри — започна тя. — Родителите им загинаха при катастрофа миналия септември. Един автобус се блъснал в колата им на шосе 78. — Тя умело се опита да накара Оупъл да се съсредоточи върху факта, че произшествието се е случило на седемдесет и осмо шосе, а не в къщата.

Завиха по алеята. Бик беше наредил на Оупъл внимателно да огледа всичко. Наистина му беше любопитно да разбере в какво място живее Лий. Излязоха от колата и Лайънс затърси ключовете.

— Това е главното фоайе — съобщи тя, докато отваряше вратата. — Виждате ли какво имам предвид, когато говоря за добре поддържана къща? Не е ли прекрасна?

Защо не вземеш да млъкнеш, помисли си Оупъл, докато разглеждаха първия етаж. Дневната беше отляво. Арковиден портал. Огромни прозорци. Тапицерия в преобладаващо синьо. Тъмен полиран под, върху който се разстилаше голям ориенталски килим, контрастиращ с малкото килимче пред камината. Оупъл почувства как я напушва истеричен смях. И от това място те бяха отвели Лий в онази мизерна ферма. Беше цяло чудо, че успя да се сдържи.

Стените на библиотеката бяха покрити с портрети.

— Това са семейство Кениън — посочи Бетси Лайънс. — Красива двойка, нали? А това е портрет на момичетата, като малки. Откакто Лори се е родила, Сара винаги й е била като майка. Не знам дали сте чули, докато сте били в Джорджия, но…

Оупъл слушаше историята за отвличането преди седемнадесет години и почувства как сърцето й започна да бие лудо. На една масичка в дъното на стаята имаше снимка на Лий заедно с по-голямо момиче. Лий беше облечена в розовия бански костюм, който носеше, когато я бяха отвлекли. При толкова много снимки в тази стая си беше чиста лудост, че погледът й попадна точно на тази. Бик беше прав. Явно в това имаше Божи пръст, че се бяха озовали тук, за да се погрижат за Лий.

Тя се престори, че киха, извади носната си кърпичка от джоба на палтото и изпусна нарочно едната си ръкавица в стаята на Лий. Дори Бетси Лайънс да не я бе осведомила, лесно щеше да познае коя точно е нейната. Бюрото в стаята на сестра й беше отрупано с юридически книги.

Оупъл последва Лайънс надолу по стълбите и помоли отново да видят кухнята.

— Хареса ми тази кухня — въздъхна тя. — Къщата е наистина мечта. — Това поне беше вярно, помисли си с известна ирония. — Сега е по-добре да си вървя. Глезенът ме предупреждава, че е време да спра да обикалям. — Тя седна на един от високите столове пред бара.

— Разбира се. — Бетси Лайънс предвкусваше задаващия се успех.

Оупъл бръкна в джоба на палтото си за ръкавиците, после се намръщи.

— Знам, че и двете бяха тук, когато влязохме. — Тя потърси и в другия джоб и извади носната кърпичка. — О, сетих се. Обзалагам се, че когато кихнах, заедно с кърпичката съм извадила и ръкавицата, без да искам. Това беше в стаята със синия килим. — Тя бавно започна да слиза от стола.

— Чакайте тук — нареди Бетси Лайънс. — Ще се върна да я потърся.

— О, наистина ли ще го направите?

Оупъл изчака, докато стъпките се отдалечиха и тя се убеди, че Лайънс е на път към втория етаж. Тогава скочи от стола и изтича до редицата ножове със сини дръжки, закачени на стената до печката. Грабна най-големия — дълъг нож за месо — и го пусна в огромната си чанта. Върна се на стола, леко се наведе напред и започна да разтрива глезена си. Бетси Лайънс я завари в това положение, когато се появи отново в кухнята, усмихната победоносно, стиснала в ръка липсващата ръкавица.

[1] акър — английска мярка за повърхност — 4000 м. — Бел.пр. ↑

[2] 1 фут = 30,48 см. — Бел.пр. ↑

30

Първите дни от седмицата преминаха неусетно. В нощта срещу четвъртък Сара поработи върху заключителната си реч.

Тя внимателно четеше изрядните си подготвителни бележки — местата, на които искаше да наблегне пред заседателите, бяха дебело подчертани. Навън започна да просветлява. В седем и петнадесет Сара прочете и последния параграф.

„Дами и господа, мистър Маркъс е талантлив и опитен адвокат. Той обяви за несъстоятелни показанията на всички свидетели, които в онази нощ са присъствали на местопрестъплението. Признавам, че не е било светло, както е през деня, но не е било и чак толкова тъмно, че да не могат да видят лицето на Джеймс Паркър. Всеки един от тях е видял как той се приближава към колата на Морийн Мейс, как насила влиза в нея. Всеки един от тях заяви тук без колебание, че Джеймс Паркър е човекът, който е нападнал тази жена…

Дами и господа, доказателствата безспорно ви показват, че именно Джеймс Паркър е убил тази прекрасна млада жена и завинаги е лишил нейния съпруг, майка й, баща й, братята и сестрите й от нейната любов и подкрепа.

Никой от нас не може да направи нищо, за да я върне, но това, което вие, съдебните заседатели, можете да направите, е да потърсите отговорност от нейния убиец.“

Беше отбелязала всичко необходимо. По-голямата част от доказателствата бяха неоспорими. Въпреки това Конър Маркъс беше най-добрият адвокат, срещу когото някога се бе изправяла. Решението на съдебните заседатели беше непредвидимо.

Сара се изправи и се протегна. Вълнението, което неизменно я обземаше по време на процес, щеше да се превърне в истинска треска, когато започнеше заключителната си реч. Тя разчиташе на това.

Влезе в банята и пусна душа. Изкушаваше се да се отпусне под удоволствието от топлата вода. Раменете й бяха схванати. Вместо това спря топлата вода и завъртя кранчето за студената докрай. Като се мръщеше, тя храбро посрещна ледената струя.

Избърса се бързо, облече дълга дебела хавлиена роба, обу си чехлите и слезе да си приготви кафе. Докато чакаше да стане готово, направи няколко упражнения и огледа кухнята. Бетси Лайънс, агентката по недвижими имоти, изглежда, смяташе, че има добри изгледи къщата да се продаде, и то доста скоро. Сара осъзна, че все още се двоуми дали да я продава. Беше заявила на Лайънс, че в никакъв случай няма да смъкне цената.

Кафето беше готово. Тя извади любимата си чаша от порцелан, която й беше подарък от нейния екип от детективи, докато работеше като помощник-прокурор към отдела за сексуални престъпления. Беше надписана: „На Сара, която направи секса толкова интересен“. Майка й не бе останала особено възхитена.

Тя занесе кафето горе и седна пред огледалото. Започна да се гримира. Сенки, пудра, червило. Беше станало като всекидневен ритуал, посветен на майка й. Мамо, ако нямаш нищо против, днес ще съм облечена доста строго — помисли си тя. Но всъщност знаеше, че Мери би одобрила синьо-сивия костюм от туид.

Косата. Облак от къдрици… не, това дори беше слабо казано. Тя припряно я отметна назад.

— „Слънцето отново ще изгрее утре…“ — запя тихо. — „Всичко, от което се нуждая, е червена рокля с бяла якичка и едно малко, глупавичко куче.“

Тя отвори куфарчето си. Бележките й за заключителната реч бяха вътре. Това е то, рече си. Почти беше слязла по стълбите, когато чу вратата на кухнята да се отваря.

— Сара, аз съм — извика Софи. Стъпките й прекосиха кухнята. — Трябва да ходя на зъболекар, затова дойдох по-рано. О, изглеждаш прекрасно.

— Благодаря. Не беше нужно да идваш толкова рано. След цели десет години не мислиш ли, че имаш право на малко свободно време, ако ти се наложи? — Те се усмихнаха една на друга.

Възможността къщата да бъде продадена измъчваше Софи толкова, че бе казала на Сара:

— Е, ако вие, момичета си вземете апартамент наблизо аз, разбира се, бих могла да идвам и да се грижа за вас.

Тази сутрин тя изглеждаше притеснена.

— Сара, нали се сещаш за хубавия комплект от кухненски ножове там до печката?

Сара тъкмо закопчаваше палтото си.

— Да.

— Да си вземала някой от тях?

— Не.

— Забелязах, че големият нож за месо липсва. Това е доста странно.

— О, трябва да е някъде тук.

— Вероятно, но не мога да го открия.

Сара изведнъж почувства тревога.

— Кога го видя за последен път?

— Не съм сигурна. Забелязах, че го няма в понеделник и започнах да го търся. Не е в кухнята, това със сигурност знам. Нямам никаква представа откога го няма. — Софи се поколеба. — Не вярвам на Лори да й е трябвал за нещо в училище.

Софи знаеше за съня с ножа.

— И на мен не ми се вярва. — Сара с мъка преглътна, усещайки надигащия се в гърлото й спазъм. — Трябва да вървя. Ако случайно го намериш, би ли ми оставила съобщение в кабинета? Просто едно: „Открих го“. Става ли?

Тя забеляза тъгата, изписана на лицето на Софи. Мисли си, че Лори го е взела, мина й през ума. Боже мили!

Почти обезумяла, Сара изтича до телефона и набра номера на Лори. Отговори й сънен глас. Лори бе вдигнала още при първото позвъняване.

— Сара? Разбира се. Добре съм. Всъщност оправих някои от оценките си. Вече са наред. Трябва да го отпразнуваме по някакъв начин.

Успокоена, Сара затвори телефона и забърза към гаража. Вътре имаше място за четири коли, но само нейната го ползваше. Лори винаги паркираше на алеята. Останалото празно пространство постоянно й напомняше за катастрофата.

Докато палеше колата, тя реши, че в момента Лори явно беше добре. Вечерта щеше да се обади на д-р Карпентър и на д-р Донъли и да ги осведоми за ножа. Сега обаче се налагаше да освободи съзнанието си от това. Нямаше да бъде честно спрямо Морийн Мейс и семейството й, ако не се представеше добре днес в съда. Но защо, за бога, Лори ще взема кухненския нож?

31

— Заседателите на Сара още обмислят решението си — каза Лори на д-р Карпентър, докато сядаше срещу него в кабинета му. — Завиждам й. Тя толкова се отдава на работата си като прокурор, че не й остава време да мисли за неща, за които не иска.

Карпентър чакаше. Нещо се беше променило. Лори беше друга. Това беше първият път, когато той я виждаше да проявява враждебност спрямо Сара. Дълго потискан гняв гореше в очите й. Нещо се бе случило между нея и Сара.

— Четох за това дело — рече той меко.

— Сигурно е така. Сара прокурорът. Но тя въобще не е толкова умна, за колкото се мисли.

Той отново изчака.

— Едва се бях прибрала вкъщи снощи и тя се появи. Не спря да се извинява. Съжалявам, че не си бях у дома да те посрещна. Голямата ми сестричка. Срязах я: „Виж, Сара, аз би трябвало сама да се грижа за себе си. На двадесет и една съм, а не на четири“.

— Защо точно на четири?

— Бях именно на четири, когато тя трябваше да си стои вкъщи, вместо да ходи на онова нейно проклето парти. Нямаше да бъда отвлечена, ако тя беше стояла при мен.

— Досега винаги си обвинявала само себе си за това отвличане.

— О, аз също съм виновна. Но и голямата ми сестричка има пръст в тази работа. Обзалагам се, че ме мрази.

Една от целите на д-р Карпентър беше да освободи Лори от зависимостта й към сестра й, но това беше нещо ново. Беше като да си имаш работа със съвсем различен пациент.

— Защо да те мрази?

— Тя няма време за свой личен живот. Тя трябва да ви е пациентка, а не аз. Ето това си струва да се чуе. Цял живот да си голямата сестра. Тази сутрин прочетох стария й дневник. Пази го още от детските си години. Писала е много за отвличането, за връщането ми и за това колко съм различна. Предполагам, че наистина се е побъркала от притеснение за мен. — В гласа на Лори се прокрадна злорадство.

— Май ти е навик да четеш дневниците на Сара?

Лори му хвърли поглед, изпълнен със съжаление.

— Вие сте този, който иска да узнае мислите на другите. С какво сте по-добър от мен?

Различен беше и начинът, по който седеше — стегнатата поза, притиснатите едно към друго колене, ръцете, здраво стиснали страничните облегалки на стола, вирнатата глава, изопнатите черти. Къде бяха нежното, тревожно младо лице, колебливият глас, който все му напомняше за Джаки Онасис?

— Правилен въпрос, но едва ли мога да ти отговоря с едно изречение. Защо си ядосана на Сара?

— Ножът. Сара мисли, че аз съм взела някакъв нож от кухнята.

— Защо ще си мисли такова нещо?

— Просто защото липсва. Дяволски съм сигурна, че не съм го взела. Софи, нашата прислужница, е в основата. Имам предвид, че не ме е страх да си призная всички онези неща, които са по моя вина, но нямам нищо общо с това, докторе.

— Сара направо те обвини или първо те попита за ножа? Има голяма разлика, както знаеш.

— Приятел, аз мога да разпозная обвинението.

— Имам чувството, че те е страх от ножове. Прав ли съм, Лори?

— Бих искала да ме наричате Кейт.

— Кейт? Защо?

— Кейт звучи по-добре от Лори. По-зряло. Всъщност второто ми име е Катерин.

— Това би могло да е много хубаво. Да отхвърлиш нещата от детството. Така ли се чувстваш в момента, отхвърляща нещата от детството?

— Не, просто не искам да ме е страх от ножове.

— Бях останал с убеждението, че ти отчаяно се боиш от тях.

— О, не. Не аз. Лори се бои от какво ли не. Ножът е върхът на всичко. Нали знаете, докторе, има някои хора, които причиняват мъка и болка на останалата част от човечеството. Нашата Лори например.

Д-р Карпентър осъзна, че сега знае името на едно от превъплъщенията на Лори. Кейт.

32

В събота сутринта те паркираха близо до кабинета на д-р Карпентър. Бик нарочно беше взел под наем кола същата като тази на Лори — последен модел буик. Дори цветът беше еднакъв. Единствената разлика беше в кожата, с която бяха тапицирани седалките.

— Ако се случи някой да попита защо отварям колата й, ще му обясня, че съм се объркал — рече Бик, после отговори на неизречения й въпрос. — Знаем, че Лий не заключва колата си. Чантата й с учебниците винаги стои на предната седалка. Просто ще мушна този нож на дъното. Няма значение кога ще го открие. Така или иначе все някога ще го намери. Само едно малко напомняне за това какво ще й се случи, ако започне да разказва на този свой доктор за нас. А сега направи каквото трябва, Оупъл.

Лий винаги си тръгваше от кабинета на доктора точно в дванадесет без пет. В дванадесет без шест минути Оупъл внимателно отвори вратата на отделния вход, водещ към кабинета на Карпентър на втория етаж. По тесен коридор се стигаше до стълбите. Тя се озърна наоколо, като че ли бе направила грешка, мислейки, че влиза през главния вход на ъгъла откъм Риджууд авеню.

На стълбите нямаше никого. Бързо разви малкото пакетче, което държеше, пусна съдържанието му на пода в центъра на фоайето и излезе. Бик вече седеше в наетата кола.

— Трябва да е сляпа, за да не го види — рече му Оупъл.

— Никой не те забеляза — увери я той. — Сега просто ще почакаме тук и ще видим какво ще стане.

Стъпките на Лори отекнаха по стълбите. Щеше да се върне направо в колежа. По дяволите, тя нямаше нужда от тези постоянни упреци. Нямаше нужда и от непрекъснатото суетене на многострадалната Сара. Беше време да обърне внимание на застрахователните фондове и да разбере с колко точно пари разполага. Вероятно с много. А когато къщата бъде продадена, тя нямаше да позволи разни други хора да разполагат с парите й. Беше й писнало от лиглата, която постоянно повтаряше: „Да, Сара. Не, Сара. Както кажеш, Сара“.

Беше вече слязла по стълбите. Обувката й закачи нещо меко, нещо кашесто. Тя погледна надолу.

Безжизненото око на пилето се взираше в нея. Кървава перушина бе полепнала наоколо. Прерязаната шийка беше покрита със съсиреци.

Отвън Бик и Оупъл чуха първите писъци. Бик се усмихна.

— Не ти ли звучи познато? — Той завъртя ключа за запалването, после прошепна: — Само че сега аз трябваше да я успокоя.

33

Съдебните, заседатели тъкмо влизаха в залата, когато секретарката на Сара се втурна вътре. Беше се разчуло, че заседателите са стигнали до съгласие, и в момента всеки трескаво си търсеше мястото. Сърцето на Сара подскочи, когато съдията попита:

— Мистър Форман, стигнаха ли съдебните заседатели до решение?

— Да, ваша чест.

Това е то, помисли си Сара, застанала зад масата на обвинението с лице към съдията. Тя усети как някой я докосва по ръката, обърна се и видя секретарката си Джанет.

— Не сега — отсече, изненадана, че Джанет я безпокои тъкмо в момента, когато се съобщава решението на заседателите.

— Съжалявам, Сара. Някакъв доктор Карпентър е завел сестра ти в отделението за спешни случаи на медицинския център „Хакенсак“. Изпаднала е в шок.

Сара така стисна химикалката, която държеше, че кокалчетата й побеляха. Съдията я гледаше, очевидно раздразнен. Тя прошепна:

— Предай му, че ще бъда там след няколко минути.

— По обвинението в убийство какво е вашето решение, виновен или невинен?

— Виновен, ваша чест.

Разнесе се вик „Не е честно!“ от страна на семейството и приятелите на Джеймс Паркър. Съдията удари с чукчето, предупреди да няма подобни изблици, увери се, че решението на заседателите е единодушно, и се зае да провери броя на гласовете им.

Бе отхвърлена молбата за пускане под гаранция. Насрочена бе дата за обявяване на присъдата и Джеймс Паркър беше отведен в белезници. Съдът бе разпуснат. Сара нямаше време да се порадва на победата си. Джанет я чакаше в коридора с палтото и чантата й. „Сега върви направо в колата си.“

Доктор Карпентър беше в стаята за спешни случаи. Той й обясни накратко какво се бе случило.

— Лори току-що бе излязла от кабинета ми. Намирала се е почти до външната врата, когато започна да пищи. Докато отидем при нея, беше припаднала. Изпаднала бе в много дълбок шок, но в момента идва в съзнание.

— А какво го е предизвикало? — Добротата и загрижеността на доктора отприщиха напиращите в очите й горещи сълзи. Нещо у Карпентър й напомняше за собствения й баща. Тя копнееше за присъствието му до нея сега.

— Явно е стъпила върху главата на някакво мъртво пиле, изпаднала е в истерия, после в шок.

— Главата на пиле! Във фоайето към вашия кабинет!

— Да. Имам един крайно депресиран пациент, който е член на някаква секта, така че ми прилича на негова работа. Забелязвали ли сте Лори да изпитва необичаен страх от пилета или мишки, или други животинки?

— Не. Освен че не яде пилешко. Не понася вкуса му.

Някаква сестра се появи иззад завесата.

— Можете да влезете.

Лори лежеше притихнала. Очите й бяха затворени. Сара докосна ръката й.

— Лори.

Тя бавно отвори очи. Изглежда, това й костваше огромно усилие и Сара осъзна, че бе натъпкана с успокоителни. Гласът й беше слаб, но кристалночист, когато промълви:

— Сара, по-скоро ще се самоубия, но кракът ми няма да стъпи повече при този доктор.

34

Алън седеше в кухнята и ядеше сандвич.

— Скъпи, съжалявам, че не се върнах снощи, но се налагаше да подготвя рекламата заради отчета пред Уортън. — Карън обви ръце около врата му. Той леко я целуна по бузата и се освободи от прегръдката й.

— Не се притеснявай. Искаш ли нещо за ядене?

— Можеше да почакаш. Щях да се погрижа за това.

— И кой знае кога щеше да стане.

— Ти никога не си се притеснявал кога ще ядеш. — Карън Грант наля вино от гарафата и подаде едната чаша на Алън, после чукна своята в нея.

— Наздраве, скъпи.

— Наздраве — отвърна той с мрачна физиономия.

— Хей, професоре, нещо май не е наред.

— Вярно, не е наред, и то е, че преди час установих със сигурност коя е мистериозната Леона, авторката на онези писма, а тя е Лори Кениън.

Карън зяпна.

— Абсолютно ли си сигурен?

— Да. Проверявах курсовите работи и когато стигнах до нейната, намерих прикрепена бележка, че компютърът й се повредил и тя била принудена да я довърши на старата си пишеща машина, която държала за всеки случай. Няма съмнение, че това е същата машина, на която са писани писмата, включително и това, което пристигна вчера. — Той бръкна в джоба си и го подаде на Карън.

То гласеше:

„Алън, мили, любими мой, никога няма да забравя тази нощ. Обичам да те гледам как спиш. Обичам начина, по който се обръщаш и се наместваш насън, за да ти стане по-удобно; начина, по който придърпваш завивките. Защо оставяш стаята си толкова студена? Затворих малко прозореца, забеляза ли, скъпи? Обзалагам се, че не си. Понякога наистина си като олицетворение на пословичния разсеян професор. Но само понякога. Недей да си позволяваш да забравяш и за минутка за мен. Помни ме винаги. Ако жена ти няма желание да е постоянно с теб, аз имам.

Обичам те.“

Леона

Карън бавно прочете писмото още веднъж.

— Мили боже, Алън, смяташ ли, че това момиче наистина идва тук?

— Не ми се вярва. Със сигурност си е измислила всички тези трогателни срещи.

— Не съм толкова убедена. Ела.

Той я последва към спалнята. Карън застана пред високия прозорец. Пресегна се към дръжката и го отвори. Съвършено безшумно. Тя с лекота прекрачи ниския перваз и стъпи на земята от другата страна. Обърна се към него. Вятърът разроши косата й, преди да нахлуе в стаята и да разлюлее завесите.

— Лесно е да влезеш, лесно е и да излезеш. — Тя се върна обратно в стаята. — Алън, това момиче може само да си фантазира, но може и наистина да е било тук. Отсега нататък няма да оставяш прозореца отворен.

— Е, това вече минава всякакви граници. Проклет да съм, ако си променя навиците. Трябва да говоря със Сара Кениън. Ужасно съжалявам за Лори, но Сара трябва да се погрижи сестра й да получи необходимата помощ.

Когато се обади, му отговори телефонният секретар на Сара и той остави кратко съобщение: „Много е важно да говоря с вас“.

В два и половина Сара позвъни. Карън чу как гласът на Алън от студен се промени в загрижен.

— Сара, какво става? Лори? Нещо случило ли се е с нея? — После се заслуша. — О, господи, това е ужасно. Сара, недей да плачеш. Знам колко ти е трудно. Тя ще се оправи. Дай й малко време. Не, просто исках да разбера как е тя. Разбира се. Ще се чуем пак. Довиждане.

Той затвори телефона и се обърна към Карън:

— Лори е в болница. Изпаднала е в нещо като шок на излизане от кабинета на психиатъра, когото посещава. Доколкото разбрах, вече е добре, но от болницата са настояли да остане и за през нощта. Сестра й е направо съсипана.

— Лори ще се връща ли на лекции?

— Категорична била, че ще е тук още в понеделник. — Той безпомощно сви рамене. — Карън, сега не мога да покажа тези писма на Сара Кениън.

— А ще ги представиш ли на администрацията?

— Разбира се. Сигурен съм, че деканът ще помоли някой от психолозите да поговори с Лори. Знам, че тя ходи на психиатър в Риджууд, но може би се нуждае от консултации и тук. Горкото дете.

35

Лори лежеше в леглото и четеше вестник, когато Сара пристигна в болницата. Беше неделя по обед. Лори поздрави радостно сестра си.

— Здрасти. О, донесла си ми дрехите. Страхотно. Сега ще се облека и ще отидем в клуба да обядваме.

Когато преди час бяха говорили по телефона тя беше настояла тъкмо за това.

— Сигурна ли си, че няма да ти дойде много? — попита Сара загрижено. — Вчера ти беше доста зле.

— Може би на теб ще ти дойде много. О, Сара, защо не се преместиш някъде, без да ми оставяш новия си адрес? Един господ само знае колко неприятности ти създавам. — Тя се усмихна едновременно с тъга и съжаление.

Сара се наведе и я прегърна.

Докато идваше насам, Сара не знаеше какво да очаква. Но това беше истинската Лори, която се тревожеше да не обезпокои околните и винаги беше готова да се забавлява.

— Изглеждаш наистина добре. Отдавна не съм те виждала такава — рече тя искрено.

— Явно са ми дали нещо, защото спах като пън.

— Обикновено приспивателно. Д-р Карпентър ти го е предписал заедно с антидепресант.

Лори се наежи.

— Сара, не искам да ми се предписва каквото и да било, а той все го прави. Знаеш, че мразя такива хапчета. Но ще направя следното: ще започна да пия тези лекарства, само че никаква терапия повече. Никога.

— Все пак той трябва да проверява какви са резултатите от лечението.

— Може и по телефона. Нямам нищо против.

— Лори, знаеш, че д-р Карпентър се консултира за лечението ти с един психиатър от Ню Йорк — д-р Донъли. След като няма да го посещаваш повече, би ли ми позволила поне да разговарям с него?

— О, Сара, не ми се иска, но ако това ще те направи щастлива… — Лори скочи от леглото. — Хайде да се махаме оттук.

В клуба приятели ги поканиха на масата си. Лори яде с апетит и изглеждаше весела. Като я гледаше, на Сара й беше трудно да повярва, че вчера самата тя беше на ръба на нервна криза заради нея. Потръпна, като се сети как плака, докато говореше по телефона с този мил професор Грант.

След като си тръгнаха от клуба, Сара не пое направо към къщи. Вместо това се насочи тъкмо в обратната посока.

Лори повдигна вежди.

— Накъде?

— На около десетина минути е от нас. Глен Рок. Построили са няколко жилищни блока, за които разправят, че са чудесни. Помислих, че няма да е лошо да им хвърлим един поглед.

— Сара, не е ли по-добре да си вземем нещо под наем? Имам предвид, че може да решиш например да започнеш работа в някоя адвокатска кантора в Ню Йорк? Имала си такива предложения. Мястото, където ще живеем, трябва да е удобно на теб, не на мен. А ако ме приемат в професионалната лига по голф, това означава, че едва ли ще се задържам много на едно място.

— Няма да започна работа в адвокатска кантора, Лори. Като гледам семействата на жертвите, като виждам мъката и гнева им, знам, че не мога да работя за другата страна и да търся вратички в закона, за да помагам на престъпници да се измъкнат. Ще спя по-спокойно, ако пращам убийците зад решетките, а не ако ги защитавам.

Имаше един апартамент на три нива, който и двете харесаха.

— Добре измислено — отсъди Сара. — Въпреки че си обичам нашата къща, тези модерни бани са нещо съвсем друго. — Тя се обърна към агента, който ги развеждаше из апартаментите: — На път сме да продадем къщата си. Когато със сигурност сключим сделката, ще дойдем пак.

Тя леко прихвана Лори под ръка, докато вървяха към колата. Беше ясен и студен ден, лекият ветрец щипеше. Но въпреки това се усещаше, че пролетта идва.

— Околността също е хубава — каза Сара. — И само помисли. Няма да има никаква нужда да се грижим за красотата й. Приятна мисъл, нали?

— Татко обичаше да работи из градината, а мама… имам чувството, че беше най-щастлива сред лехите си. Да се чудиш ние на кого сме се метнали. — Гласът на Лори беше изпълнен с обич и същевременно бе някак си развеселен.

Дали вече можеше да говори за тях, без да чувства такава неописуема болка и без да се обвинява? Дано да е така, моля те, Господи, помисли си Сара. Стигнаха до паркинга. Беше пълно с вероятни купувачи, които сновяха напред-назад. Очевидно интересът към новите жилища беше огромен.

Лори заговори бързо:

— Сара, нека ти кажа нещо. Когато се приберем вкъщи, не искам да говорим за вчера. Къщата ни се е превърнала в място, където ти непрекъснато ме наблюдаваш с тревожно изражение или пък задаваш въпроси, които съвсем не са толкова невинни, колкото изглеждат. Отсега нататък недей да ме разпитваш за това как спя, какво ям, дали се срещам с някого и други подобни. Остави ме аз сама да го споделя с теб, ако пожелая. Същото се отнася и за теб. Съгласна ли си?

— Съгласна съм — отвърна Сара сериозно. Ти се държиш с нея като с малко дете, което трябва да изповядва всичко на мама, рече си мислено тя. Може би е добър признак, че Лори започва да се съпротивлява. Но какво всъщност се бе случило вчера?

Лори като че ли прочете мислите й.

— Сара, не знам какво точно ми стана вчера. Но знам, че е ужасно този доктор Карпентър да ми задава постоянно въпроси, които не са нищо друго, освен капани. Все едно да се опитваш да заключиш всички врати и прозорци, докато някакъв тип напира да нахлуе в къщата ти.

— Той не е натрапник. Той е лечител. Но ти просто не си готова за него. Иначе съм съгласна с всичко друго.

— Хубаво.

Сара подкара колата към изхода и забеляза, че всички пристигащи коли бяха спирани и проверявани от охраната. Изглежда, Лори също го бе забелязала.

— Сара, хайде да платим депозит. Искам да живея тук. С тази бариера и с охраната ще се чувствам в безопасност. Искам да се чувствам в безопасност. Това ме плаши най-много, че никога не се чувствам в безопасност.

Излязоха на пътя. Колата започна да набира скорост. Сара все пак трябваше да зададе въпроса, който толкова я измъчваше.

— Затова ли взе ножа? Бил ти е необходим, за да се чувстваш в безопасност. Лори, мога да те разбера. До момента, в който не изпаднеш в такава депресия, че… да се нараниш. Съжалявам, че те питам, но това ме плаши.

Лори въздъхна.

— Сара, нямам намерение да се самоубивам. Знам, че това имаш предвид. Наистина искам да ми повярваш. Заклевам се, не съм вземала този нож.

Същата вечер в колежа Лори реши да подреди чантата си и изсипа цялото й съдържание на леглото. Отвътре изпадна куп учебници, тетрадки и бележници. На дъното на чантата обаче беше останал един последен предмет. Това беше липсващият нож от комплекта, висящ на кухненската стена.

Лори отстъпи назад.

— Не! Не! Не!

Тя се свлече на колене и закри лицето си с шепи.

— Не съм го вземала аз, Сарааа — изхлипа. — Татко ми е казал да не си играя с ножове.

Един подигравателен глас изкрещя някъде в съзнанието й.

О, я млъквай, хлапе. Знаеш защо си го взела. Защо не си признаеш и не вземеш да си го забиеш в гърлото. Господи, имам нужда от една цигара.

36

Грег Бенет си беше казал, че въобще не му пука. Или по-точно — беше си казал, че не трябва да му пука. В този колеж имаше толкова много привлекателни момичета. А още по-много бе срещнал в Калифорния. Щеше да получи дипломата си през юни и тогава щеше да замине за Станфорд да учи за магистърска степен.

На двадесет и пет години Грег беше, а и се чувстваше доста по-възрастен от своите състуденти. Сега той гледаше с недоумение на онзи деветнадесетгодишен младеж, който бе зарязал колежа след първата си година в него, за да започне собствен бизнес. Не че от спомена го болеше. Дори това, че си бе пробил ушите тогава, днес му се струваше като нещо добро. Ако не друго, поне бе успял да разбере колко малко знаеше всъщност. Освен това бе открил, че международните финанси са най-подходящата за него специалност.

Беше се върнал от Лондон преди месец и веднага потъна в обичайната януарска суетня на колежа. Добре, че поне успя да отиде на ски — цял един уикенд в Кемълбек. От пухкавия сняг пистите бяха станали чудесни.

Грег живееше в малък апартамент, надстроен върху гаража на частна къща, на две мили от колежа. Обзавеждането беше чудесно и му вършеше добра работа. Той нямаше никакво желание да споделя жилището си с още три-четири момчета и непрекъснато да прави купони. Мястото беше просторно и чисто, разтегаемият диван беше удобен и за сядане, и за спане, а в кухненския бокс можеше дори да се готви.

Когато в началото пристигна в Клинтън, първото момиче, което забеляза, беше Лори. А и кой не би я забелязал? Но се оказа, че часовете им не съвпадат. После, преди година и половина, те случайно се озоваха един до друг в аудиторията по време на прожекцията на „Кино Парадизо“[1]. Филмът беше страхотен. Когато лампите светнаха, тя се обърна към него и попита: „Не беше ли чудесно?“.

Такова беше началото. Ако някое друго момиче, привлекателно като нея, му беше дало знак за благоразположение, Грег нямаше да се колебае да предприеме следващата стъпка. Но нещо у Лори го спираше. Той инстинктивно усещаше, че няма да стигне доникъде, ако прибърза; в края на краищата отношенията им се бяха развили по-скоро като приятелски, отколкото като интимни. Тя беше толкова сладка. Не сладникава, а сладка. Можеше да бъде невероятно забавна и в следващия момент да стане твърда като стомана. При третата им среща той подхвърли, че вероятно е била доста разглезено дете. Бяха отишли да играят голф, но се оказа пълно с хора. Наложи им се да чакат цял час, докато им дойде редът. Тя беше доста огорчена от това.

— Обзалагам се, че никога не ти се е налагало да чакаш. А мама и татко са те наричали тяхната малка принцеса — закачи я той. Тя се засмя и си призна, че наистина е било така. Същата вечер му разказа за отвличането си.

— Последното нещо, което си спомнях, беше как стоя пред къщи с розовия си бански и как някой ме вдига на ръце. Следващото бе как се събуждам в собственото си легло. Единственият проблем е, че това се случваше две години по-късно.

— Съжалявам, че те упрекнах в разглезеност — рече й той. — А е трябвало да бъде така.

Тя се засмя.

— Всъщност глезеха ме и преди, и след това. Прав беше.

Грег знаеше, че в очите на Лори той е предан приятел. Но за него нещата не стояха толкова просто. Не можеш да бъдеш часове наред с момиче с външността на Лори, мислеше си той, очарователна с вълнистия поток от руса коса, с дълбоките сини очи, със съвършените черти, без да ти се иска да прекараш с нея и остатъка от живота си. Но когато тя започна да го кани у тях за уикендите, той разбра, че Лори също започва да се влюбва в него.

И тогава изведнъж една неделя сутрин през май всичко свърши. Той ясно си спомняше този ден. Спа до късно, а Лори си бе наумила да се отбие при него след църква. Носеше кифли, топено сирене и пушена сьомга. Бе потропала на вратата и след като той не се обади, бе извикала: „Знам, че си си вкъщи“.

Грег грабна един халат, отвори вратата и просто я зяпна. Облечена в ленена рокля и със сандали, тя изглеждаше хладна и свежа като самата утрин. Влезе, свари кафе, извади пакетите, които бе донесла, и му каза да не се притеснява за неоправеното легло. Прибираше се вкъщи, така че щеше да постои само няколко минути. Когато си отидеше, той можеше да се излежава целия ден, ако иска.

На тръгване тя обви ръце около врата му, целуна го лекичко и му рече, че е време да се обръсне. „Въпреки това ми харесваш. Хубав нос, силна брадичка, симпатичен перчем.“ Тя го целуна отново и се обърна да си върви. Тогава се случи всичко. Несъзнателно Грег я последва до вратата, стисна я за ръцете и я повдигна, после я прегърна. Тя полудя. Започна да хълца, да го рита, за да го отпъди от себе си. Той я пусна и ядосано попита какво, по дяволите, й става. Да не би да си мисли, че е Джак Изкормвача? Тя избяга от апартамента му и повече никога не му проговори, освен за да му каже да я остави на мира.

Той би се радвал, ако можеше да направи тъкмо това. Единственият проблем беше, че и през лятото, докато работеше като стажант в Ню Йорк, и през изминалия семестър, докато учеше в Института по банково дело в Лондон, той не успя да я забрави. Сега, когато се бе върнал, положението беше същото — тя твърдо отказваше да го види.

В понеделник вечерта Грег отиде до кафенето в студентския център. Знаеше, че Лори понякога се отбива там. Умишлено се присъедини към една компания, в която имаше няколко момичета, живеещи в нейния блок.

— Звучи смислено — тъкмо казваше една от тях, седнала в другия край на масата. — Лори често излиза към девет вечерта. Жена му е в Ню Йорк през цялата седмица, с изключение на почивните дни. Опитах се да се пошегувам с Лори за това, но тя просто не ми обърна внимание. Очевидно е, че се среща с някого, но не й се говори по въпроса.

Грег наостри уши. Сякаш случайно той премести стола си напред. Така чуваше по-добре.

— Както и да е. Марджи работи всеки следобед в административния отдел. Видяла е доста гадости там и много добре знае защо Секси Алън ходи угрижен.

— Не мисля, че Грант е секси. Според мен той е просто един приятен човек. — Забележката беше направена от някаква тъмнокоса студентка, която имаше вид на здравомислещ човек.

Клюкарката обаче отхвърли възражението й.

— Ти може и да не го намираш за секси, но доста хора смятат, че е така. А както се вижда, и Лори е на същото мнение. Чух, че му изпращала любовни писма и ги подписвала с „Леона“. Той е показал писмата в администрацията, като е твърдял, че всичко в тях е измислица. Може би го е страх, че както му пише тези писма, по същия начин може да разказва за тяхната малка авантюра наляво-надясно. Предполагам, че просто се застрахова, преди всичко това да стигне до ушите на жена му.

— А за какво му пише?

— Питай по-добре за какво не пише. Ако се съди по писмата, те го правят в кабинета, в къщата му и къде ли не още.

— Не може да бъде!

— Ами след като жена му все я няма. Случват се и такива неща. Спомни си на погребението на родителите й как само се втурна по пътеката, когато тя припадна.

Грег Бенет не си направи труда да вдигне стола, който събори, докато напускаше заведението.

[1] У нас е прожектиран под заглавието „Ново кино Парадизо“, реж. Джузепе Торнаторе, 1988 г. — Бел.пр. ↑

37

Когато Лори прегледа пощата си във вторник, тя намери бележка, с която най-учтиво я молеха да се обади в кабинета на декана по студентските въпроси, за да си определи среща в най-подходящо за нея време, но възможно най-скоро. За какво ли става дума, запита се тя. Когато телефонира, секретарката на декана я покани, ако й е удобно, да дойде в кабинета му в три същия следобед.

В края на миналогодишния ски-сезон Лори си бе купила едно бяло-синьо яке от някаква разпродажба. Тази зима то вися на закачалката в дрешника, без да бъде облечено нито веднъж. Защо не, помисли си тя, докато го откачаше. Якето е чудесно за това време, хубаво е, а и може да ми е от полза, ако го сложа. Тя облече също подходящи сини дънки и бял пуловер.

В последния момент си върза косата на опашка. Така приличаше на абсолвентка, която скоро ще напусне дебрите на науката и ще се впусне в истинския живот. Може би когато най-накрая се махне от тази колежанска атмосфера и започне да общува със зрели хора, вечното й чувство, че е само едно изплашено дете, щеше да изчезне.

Беше студен и ясен ден, от онези, които я караха да си поема дълбоко въздух и да върви изправена. Такова облекчение беше да знае, че в съботната сутрин няма да седи в онзи проклет кабинет с д-р Карпентър, който винаги се опитваше да изглежда мил, но вечно ровеше, вечно дълбаеше, за да изкопчи нещо.

Тя помаха на една група студенти, които живееха в нейния блок, и се запита дали те не гледаха на нея с известна насмешка. Не бъди глупава, рече си тя.

Ножът. Как се бе озовал на дъното на чантата й? Тя със сигурност не го бе слагала там. Но щеше ли Сара да й повярва? „Виж, Сара, това глупаво нещо беше завряно между учебниците ми. Ето ти го. Въпросът е решен, нали?“

И Сара съвсем естествено щеше да попита: „Как е попаднал в чантата ти?“. После сигурно щеше да предложи нова среща с д-р Карпентър.

Сега ножът беше прибран най-отзад в дрешника, напъхан в ръкава на едно старо яке. Маншетите му бяха ластични и нямаше как да изпадне. Не можеше ли просто да го хвърли и да остави загадката неразбулена? Но татко обичаше този комплект ножове и винаги казваше, че с тях всичко може да се реже леко като масло. А Лори мразеше нещата, които са страшно остри.

Докато вървеше през двора към административната сграда, тя се чудеше кой е най-добрият начин да върне ножа в кухнята, без някой да разбере. Можеше да го скрие в бюфета. Но Сара бе казала, че Софи е претърсила цялата кухня.

Изведнъж й хрумна една идея, която изглеждаше проста и лесноосъществима. Софи непрекъснато лъскаше приборите. Понякога вземаше ножовете в трапезарията и ги чистеше заедно със сребърния сервиз. Ето това е, помисли си Лори. Ще го пъхна в голямата купа, така че да не се вижда лесно. Дори Софи да е търсила там, може просто да го е пропуснала. Проблемът беше дали Сара би приела, че това в края на краищата е напълно възможно.

Решението й донесе успокоение и облекчение, но тогава един присмехулен глас извика някъде в съзнанието й: Много умно, Лори. А как ще обясниш пред себе си появата на ножа? Нали не мислиш, че сам е скочил в чантата ти? Ужасният смях я накара да стисне ръцете си в юмруци.

— Млъквай — прошепна тя свирепо. — Махай се и ме остави на мира.

Деканът Ларкин не беше сам. В кабинета му се намираше и д-р Йовино, директорът на Консултативния психологически център. Лори настръхна, като го видя. Един глас извика в съзнанието й: Внимавай! Още един психиатър. Какво ли ще се опитат да направят този път?

Деканът я покани да седне, попита я как се чувства, как върви ученето, напомни й, че всички знаят за ужасната трагедия в нейното семейство и че винаги може да разчита на пълната подкрепа на целия факултет.

После се извини, че трябвало да тръгва. Д-р Йовино искал да поговори с нея.

Деканът затвори вратата след себе си. Д-р Йовино се усмихна и рече:

— Недей да се плашиш, Лори. Само искам да поговоря с теб за професор Грант. Какво мислиш за него?

Това беше лесно.

— Мисля, че е чудесен — отвърна Лори. — Той е добър преподавател и добър приятел.

— Добър приятел?

— Разбира се.

— Лори, не е необичайно студент да развие известна привързаност към преподавателя си в колежа. В случай като твоя, когато ти особено се нуждаеш от съчувствие и внимание, щеше да е дори странно, ако в състоянието си на самота и скръб не беше надценила тези ваши отношения. Не беше си пофантазирала малко. Това, което ти се е искало да бъде, се е превърнало в съзнанието ти в нещо, което е. И всичко е съвсем разбираемо.

— За какво изобщо говорите? — Лори осъзна, че в момента приказва също като майка си, когато се бе ядосала на един келнер, задето бе намекнал, че би искал да се обади на Лори, за да й определи среща.

Психологът й подаде куп писма.

— Лори, ти ли написа тези писма?

Тя ги прегледа набързо. Очите й се разшириха от изумление.

— Подписани са от някоя си на име Леона. Какво ви дава право да смятате, че авторката съм аз?

— Лори, ти имаш пишеща машина, нали?

— Използвам компютър.

— Но все пак имаш пишеща машина.

— Да, така е. Старата машина на майка ми.

— Тук ли я държиш?

— Да, за всеки случай. Компютърът ми блокира от време на време.

— И тогава ти довършваш писмените си работи на машината?

— Да.

— Ти ли си писала тази курсова работа миналата седмица?

Лори я погледна.

— Да, аз съм я писала.

— Забележи, че буквите „о“ и „у“ са леко нащърбени. Същите букви се появяват и в писмата до професор Грант. Написани са на същата машина.

Лори се вгледа в лицето на д-р Йовино. Беше същото като на д-р Карпентър. Инквизитори! Копелета!

Д-р Йовино каза с обичайното си спокойно изражение:

— Лори, ако сравним почерка на лицето, подписало се като „Леона“, с твоя собствен почерк, с който си написала бележките в полето на курсовата работа, ще видим, че те доста си приличат.

Гласът изкрещя: Той не е само психиатър. Явно е и графолог.

Лори се изправи.

— Д-р Йовино, в интерес на истината аз заемам машината си на доста хора. Чувствам, че този разговор не е нищо повече от обиден. Изненадана съм от факта, че професор Грант е стигнал до заключението, че аз съм авторката на този боклук. Сестра ми е прокурор. Виждала съм я в съда. Тя би направила на пух и прах вашите т.нар. доказателства, които, както вие твърдите, ме свързват с тези отвратителни излияния.

Тя взе писмата и ги запрати на бюрото.

— Очаквам писмено извинение, а ако всичко вече се е разчуло, както обикновено става с онова, което се случва в този кабинет, изисквам публично извинение и оттегляне на това глупаво обвинение. Колкото до професор Грант, аз го смятах за добър приятел, за съчувстващ приятел в този толкова труден момент от моя живот. Явно съм сбъркала. Явно студентите, които го наричат „Секси Алън“, и клюките, които свързват името му с разни флиртчета, имат основание. Възнамерявам да кажа всичко това на самия него още сега. — Тя се обърна и бързо излезе от стаята.

Имаше час при Алън Грант в три и четиридесет и пет. Сега беше три и половина. С малко късмет щеше да го засече в коридора. Нямаше време да стигне до кабинета му.

Накрая го видя да се задава. Приветливите му поздрави към другите студенти изведнъж секнаха, когато я забеляза.

— Здравей, Лори. — Беше нервен.

— Професор Грант, как ви хрумна нелепата мисъл, че аз съм написала тези писма до вас?

— Лори, знам какъв период преживяваш и…

— И си помислихте, че ще ми помогнете, като съобщите на декана Ларкин как бълнувам, че спя с вас? Вие луд ли сте?

— Лори, успокой се. Виж, насъбрахме любопитните. Защо не наминеш в кабинета ми след часа?

— За да можем да се съблечем и аз да видя прекрасното ви тяло и да задоволя страстта си по него? — Лори не я беше грижа, че наоколо им се събираше тълпа, за да слуша разправията. — Вие сте отвратителен. Ще съжалявате за това. — Тя натърти на думите. — Господ ми е свидетел, ще съжалявате за това.

Разблъска слисаните студенти и побягна към спалните блокове. Заключи вратата, хвърли се на леглото и се заслуша в гласовете, които крещяха в нея.

Единият викаше: Е, поне веднъж успя да защитиш себе си. За разнообразие.

А другият пищеше: Как можа Алън да ме предаде? Бях го предупредила да не показва тези писма на никого. Можеш да си сигурна, че наистина ще съжалява за това. Добре, че ножът е у теб. На онзи цуни-гуни повече няма да му се наложи да се притеснява заради нас.

38

Бик и Оупъл отлетяха за Джорджия веднага след неделното предаване. Вечерта за тях беше организиран прощален банкет.

Във вторник сутринта те отпътуваха за Ню Йорк. В багажника бяха само пишещата машина на Бик, чантите с най-належащото и една алуминиева туба, пълна с бензин, внимателно увита в кърпи. Никакви други лични вещи.

— Когато си вземем къща, ще я обзаведем по съвсем друг начин — каза Бик. Дотогава щяха да живеят в апартамент в хотел „Уиндам“.

Докато пътуваха, Бик обясни на Оупъл:

— Помниш ли онзи случай, когато една вече зряла жена се сетила за някои неща, които й правил тати, като била малка, и тати отишъл в затвора. У нея се появили съвсем ясни спомени за това, какво се било случило в къщата и в камиона им. Сега представи си, че Господ ни подложи на изпитание, като позволи на Лий да си спомни някои неща от нашия живот с нея. Представи си, че тя се сети за къщата, в която живяхме, за разположението на стаите, за тясната стълба към горния етаж. Представи си, че те някак си я открият и проверят кои са били наемателите през изминалите години. Тази къща е веществено доказателство, че Лий е била именно с нас. Без наличието на къщата Лий е просто една смахната жена. Никой не я е виждал с нас, с изключение на онази касиерка, която обаче не можа да ни опише. Така че трябва да се отървем от тази къща. Господ иска това.

Вече се бе смрачило, когато те подминаха Витлеем и пристигнаха в Елмвил. Въпреки тъмнината успяха да видят колко малко се бе променил градът за петнадесетте години, откакто го бяха напуснали. Мръсната закусвалня, единствената бензиностанция, редицата паянтови къщи, чиито запалени светлини над вратите разкриваха олющени фасади и мърляви стълби.

Бик избегна главната улица и по заобиколен път стигна до фермата, която се намираше на пет мили от града. Когато я наближиха, той изключи фаровете.

— Не искам никой да вижда тази кола — рече. — Не че е много вероятно. По това шосе рядко се случва някой да мине.

— А я си представи, че се появи ченге? — Оупъл беше доста притеснена. — Представи си, че те попита защо караш със загасени фарове?

Бик въздъхна.

— Оупъл, ти нямаш никаква вяра. Та нали Господ се грижи за нас? Освен това единствените места, до които води този път, са блатата и нашата ферма. — Но когато стигнаха до къщата, той спря колата зад група дървета, така че да не се вижда от пътя.

Нямаше никакви признаци на живот.

— Любопитна ли си? — попита Бик. — Искаш ли да хвърлим едно око?

— Искам само да се махна оттук.

— Ела с мен, Оупъл. — Това беше заповед.

Оупъл усети как се пързаля по заледената земя и потърси ръката на Бик.

Нямаше никакви признаци, че някой обитава къщата. Навсякъде беше тъмно. Капаците на прозорците бяха изпотрошени. Бик натисна дръжката на вратата. Тя се оказа заключена, но когато заби в нея рамо, със скърцане се отвори.

Бик остави на пода тубата с бензин и извади от джоба си малко фенерче. Плъзна лъча из стаята.

— Изглежда почти същата — рече той. — Май никой не е сменял мебелите след нас. Същият люлеещ се стол, на който седях с Лий в скута си. Сладко детенце беше…

— Бик, искам да се махна оттук. Студено е, а и от това място винаги са ме побивали тръпки. През онези две години не спрях да се страхувам, че някой ще дойде и ще я види.

— Но никой не дойде. И сега, ако тази къща съществува в паметта й, ще си остане само там. Оупъл, ще напръскам наоколо с бензина. После ще излезем и можеш да драснеш клечката.

Качиха се в колата и бързо потеглиха, когато първите пламъци заоблизваха близките дървета. След десет минути вече се намираха на Магистралата. Не бяха срещнали никаква друга кола по време на половинчасовото си посещение в Елмвил.

39

В понеделник Сара даде интервю за „Ню Йорк таймс“ и за „Бърджин Рекорд“ във връзка с делото Паркър.

— Съзнавам, че има правото да твърди, че жертвата го е подлъгала, но точно в неговия случай това направо ме влудява.

— Съжалявате ли, че не поискахте смъртно наказание?

— Ако смятах, че ще успея да го прокарам, щях да го поискам. Паркър е издебнал Мейс. Хванал я е натясно. Убил я е. Кажете ми, не е ли това напълно хладнокръвно предумишлено убийство?

В кабинета й нейният шеф, областният прокурор на Бърджин, беше първият, който я поздрави.

— Конър Маркъс е сред неколцината най-добри защитници в страната по наказателните дела. Ти свърши страхотна работа, Сара. Ще станеш светило в професията, ако решиш да минеш от другата страна на съдебната зала.

— И да защитавам престъпниците? Никога!

Във вторник сутринта телефонът звънна точно когато Сара сядаше зад бюрото си. Бетси Лайънс, агентката по недвижими имоти, беше пълна с новини. Имало и друг евентуален купувач, който сериозно се интересувал от къщата. Проблемът бил, че жената е бременна и иска да се настани, преди бебето да се е родило. За колко време би се освободила къщата, ако решат да купуват?

— Веднага щом поискат — отговори Сара. Докато поемаше този ангажимент, тя усети как камък й пада от сърцето. Мебелите и всичко, което тя и Лори ще решат да запазят, можеше да бъде оставено за известно време на склад.

Том Байърс, тридесетгодишен адвокат, който градеше име в областта на исковете за имитация на патенти, надникна в стаята й.

— Поздравления, Сара. Мога ли да те почерпя едно питие довечера?

— Разбира се. — Тя много харесваше Том. Щеше да й е приятно да се разсее в неговата компания. Но той никога нямаше да бъде нещо повече от приятел, помисли си и в същото време образът на Джъстин Донъли изплува в съзнанието й.

В седем и половина тя отключи външната врата на къщата. Том й беше предложил да отидат да вечерят, но тя отклони поканата му за друг път. Беше започнала да усеща обичайната след всеки процес умора. Костите ме болят — призна си тя пред Том.

Веднага си навлече пижамата и халата, обу чехлите и надникна в хладилника. Господ да поживи Софи, помисли си. Имаше печено месо, зеленчуци, картофи и бульон, всичко поотделно обвито в найлон, готово да бъде стоплено.

Тъкмо се канеше да занесе подноса с вечерята си в кабинета, когато се обади Алън Грант. Сърдечният поздрав замря на устните й, когато го чу да казва:

— Сара, исках да говоря за това с вас още онзи ден. Сега знам, че не беше честно да не предупредя вас и Лори, преди да се обърна към администрацията.

— Да ни предупредите за какво?

Докато слушаше, Сара усети как коленете й омекват. Пресегна се и придърпа един от кухненските столове, за да седне. Пишещата машина. Писмата, които Лори пишеше по време на екскурзията им с кораба и за които беше толкова потайна. Когато Алън й разказа за разправията с Лори, Сара затвори очи, но й се искаше вместо това да можеше да запуши ушите си. Алън заключи:

— Сара, тя се нуждае от помощ, от сериозна помощ. Знам, че ходи при психиатър, но…

Сара не призна пред Алън Грант, че Лори е отказала да продължи да се вижда с д-р Карпентър.

— Аз… не мога да намеря думи колко много съжалявам, професор Грант — рече тя. — Бяхте толкова мил с Лори, а това е направо съсипващо за вас. Ще й се обадя. И ще намеря начин да й помогна. — Гласът й заглъхна. — Довиждане. Благодаря ви.

Нямаше как да не се обади на Лори, но кой ли беше най-верният подход в случая? Тя набра домашния номер на д-р Донъли. Никой не отговори.

Позвъни на д-р Карпентър. Въпросите му бяха кратки.

— Лори категорично ли отрича да е писала тези писма? Разбирам. Не, тя не лъже. Просто е блокирала. Сара, обади й се, нека почувства подкрепата ти, предложи й да си дойде вкъщи. Не мисля, че е разумно да бъде близо до професор Грант. Трябва да я заведем при д-р Донъли. Знаех си го още в събота.

Вечерята беше забравена. Сара се обади в стаята на Лори. Никой не вдигна. Започна да звъни на всеки половин час до полунощ. Накрая се свърза със Сюзън Граймс, съседката на Лори през коридора.

Съненият глас на Сюзън се оживи, когато Сара се представи. Да, тя знаеше какво се е случило. Разбира се, че щеше да провери дали Лори си е в стаята.

Докато чакаше, Сара си даде сметка, че се моли. Господи, не позволявай нещо лошо да й се случи. Моля те, Господи, само не това. Тя чу как отсреща отново вдигат слушалката.

— Проверих. Лори спи. Сигурна съм, че диша равномерно. Искате ли да я събудя?

Чувство на облекчение изпълни Сара.

— Обзалагам се, че е взела приспивателно. Не, не я будете и прощавайте, че ви обезпокоих.

Останала без сили, Сара си легна и заспа на минутата. Беше спокойна, че поне тази нощ няма да има нужда да се притеснява за Лори. А първото нещо, което щеше да направи на сутринта, бе да й се обади.

40

Ето това се нарича гръм от ясно небе, помисли си Алън Грант, докато затваряше телефона след разговора със Сара. Гласът й звучеше толкова сърцераздирателно. И как иначе? Майка й и баща й бяха починали преди пет месеца, а малката й сестра беше изпаднала в нервен срив.

Алън влезе в кухнята. В единия ъгъл на големия бюфет бяха подредени запасите с алкохол. С изключение на редовната бутилка бира вечер той не беше от хората, които обичат да пият сами. Сега обаче си наля обилно количество водка и извади леда. Не беше си направил труда да вечеря и водката изпари гърлото и стомаха му. Щеше да е добре да вземе нещо да хапне.

В хладилника имаше само остатъци отпреди. Той отхвърли с гримаса мисълта, че те могат да му послужат за вечеря, и извади от фризера обичайната замразена пица.

Докато я топлеше, отпиваше от водката и продължаваше да се упреква, че бе оплескал нещата с Лори Кениън. И деканът Ларкин, и д-р Йовино бяха силно впечатлени от категоричния отказ на Лори. Деканът беше изтъкнал: „Алън, мис Кениън е напълно права, когато твърди, че всеки от блока, където живее, е могъл да използва пишещата й машина, а сходството в почерците едва ли би могло да е доказателство, че тя е авторката на тези писма“.

Сега те си мислят, че аз съм предприел нещо, което би могло да навлече неприятности на колежа, помисли си Алън. Чудесно. И как ще се оправям с нея в час до края на семестъра? И въобще има ли някаква вероятност да съм сбъркал?

Докато вадеше пицата от фурната, той рече на глас: „Не е възможно да бъркам. Лори е написала тези писма“.

Карън се обади към осем.

— Скъпи, мислех си за теб. Как вървят нещата?

— Боя се, че не особено добре. — Говориха около двадесет минути. Когато накрая затвориха, Алън се почувства по-добре.

В десет и половина телефонът отново иззвъня.

— Наистина съм добре. Боже, хубаво е, когато човек си изплаче каквото му тежи. Сега ще си взема приспивателно и отивам да си легна. Ще се видим утре. — После добави: — Обичам те.

Пусна радиото, натисна копчето на „самоизключване“, настрои станцията и се унесе в момента, в който си легна.

Алън Грант не чу тихите стъпки, не усети фигурата, която се надвеси над него, не се събуди дори когато ножът прободе гърдите му. В следващия момент шумът от разлюлените завеси заглуши последните му мъчителни хриптения, докато издъхваше.

41

Отново я бе споходил сънят с ножа, но този път беше различно. Не беше ножът, който преследваше нея, а тя го държеше и размахваше нагоре-надолу, нагоре-надолу. Лори седна и се сви в леглото, като сложи ръка пред устата си, за да не извика. Ръката й лепнеше. Защо? Тя плъзна поглед надолу. Защо беше още по дънки и с якето? И защо те бяха целите в някакви тъмни петна?

Лявата й ръка напипа нещо твърдо. Тя притисна пръсти около него и остра болка прониза ръката й. Топла, лепкава кръв рукна от дланта й.

Тя отметна завивките. Ножът за месо беше наполовина скрит под възглавницата. Петна от засъхнала, кръв покриваха навсякъде чаршафите.

Какво се бе случило? Кога се е порязала? Толкова ли силно е кървяла? Кръвта не беше от тази рана. И защо е взела ножа от дрешника? Дали все още не сънуваше? Дали това не беше просто част от съня?

Недей да губиш нито минута, изкрещя един глас. Измий си ръцете, измий ножа. Скрий го в дрешника. Прави каквото ти казвам. Побързай. Свали си часовника. Каишката му е изпоцапана. Гривната в джоба. Измий и нея.

Измий ножа. Без да мисли, тя се втурна към банята. Пусна водата във ваната и постави ножа под течащата струя.

Скрий го в дрешника. Тя изтича обратно в стаята. Сложи часовника си в чекмеджето. Съблечи тези дрехи. Махни спалното бельо от леглото. Хвърли всичко във ваната.

Лори се запрепъва отново към банята, пусна душа и запрати всички чаршафи във ваната. Съблече се и хвърли дрехите си също във водата. Наблюдаваше я как става червена.

После стъпи във ваната. Чаршафите се омотаха около краката й. Трескаво започна да търка полепналата по дланите и лицето й кръв. Раната й продължи да кърви дори след като превърза ръката си с една кърпа. Дълго стоя със затворени очи под шуртящата вода, като не спря да трепери дори когато банята се напълни с пара.

Накрая излезе, превърза около косата си кърпа, облече дългия хавлиен халат и отпуши ваната. Изпра дрехите и чаршафите, докато накрая водата не стана съвсем чиста.

Наблъска всичко в една чанта за пране, облече се и слезе до сушилнята в мазето. Изчака прането да се изсуши, сгъна чаршафите и дрехите и ги занесе обратно в стаята си.

Сега застели леглото и се омитай оттук. Ще отидеш за първия си час и ще си мълчиш. Тоя път наистина си закъсала. Телефонът звъни. Не вдигай. Може да е Сара.

Докато прекосяваше двора, тя срещна няколко студенти, единият от които се впусна да я уверява, че неприятностите й са типичен случай на сексуално напрежение, на вид отреагирване, но тя трябва да потърси сметка на професор Грант. От къде на къде той ще се държи така с нея?

Тя разсеяно кимна с глава, като се чудеше кое е това малко момиченце, което хълцаше толкова жално и толкова приглушено, сякаш плачът идеше изпод възглавница. Изведнъж видя малко дете с дълга руса коса, което лежеше на някакво легло в леденостудена стая. Да, детето, което плачеше, беше самата тя.

Лори не забеляза кога състудентите й се бяха разотишли, за да влязат в час. Беше останала сляпа и за погледите, които й бяха хвърляли през рамо, докато си тръгваха. Не беше чула и забележката на един от тях: „Наистина изглежда странно“.

Автоматично влезе в сградата и взе асансьора до третия етаж. Тръгна по коридора. Когато стигна до стаята, в която професор Грант провеждаше часовете си, тя надникна вътре. Около дузина студенти го чакаха.

— Губите си времето — каза им тя. — Секси Алън е по-мъртъв от мъртъв.

Част трета

42

В сряда сутринта Сара не успя да открие по телефона Лори в стаята й, затова отново се обади на Сюзън Граймс.

— Моля ви да оставите бележка на вратата на Лори да ми позвъни в кабинета. Много е важно.

В единадесет часа Лори телефонира от полицейското управление.

Сара се вцепени от ужас. В тези първи минути все пак намери сили да се свърже с д-р Карпентър, да му разкаже какво се е случило и да го помоли да се обади на д-р Донъли. После грабна чантата и палтото и се втурна към колата. Час и половина, докато стигне дотам. Истински ад.

В ушите й звучеше гласът на Лори, заекващ, скован: „Сара, професор Грант е открит мъртъв. Смятат, че аз съм го направила. Арестуваха ме и ме доведоха в полицейското управление. Осведомиха ме, че имам право на едно обаждане“.

Единственият й въпрос към Лори беше: „Как е умрял?“. Знаеше обаче отговора още преди да го е чула. Алън Грант бил намушкан с нож. О, мили боже, защо?

Когато Сара пристигна в полицейското управление, й бе казано, че в момента разпитват Лори. Сара заяви, че иска да я види веднага.

Лейтенантът, който стоеше на пропуска, знаеше, че Сара е помощник-прокурор. Той я погледна със съчувствие.

— Мис Кениън, известно ви е, че единственото лице, на което е позволено да присъства на разпита й, е нейният адвокат.

— Аз съм нейният адвокат — отсече тя.

— Но вие не можете…

— От тази минута вече не съм на работа. Ако искате, слушайте, докато им съобщавам по телефона за оставката си.

Стаята за разпити беше малка. Видеокамера заснемаше Лори, която беше настанена на разнебитен дървен стол и се взираше в обектива. При нея имаше двама детективи. Когато видя Сара, Лори се втурна в обятията й.

— Сара, това е някаква лудост. Толкова съжалявам за професор Грант. Той винаги е бил добър с мен. Вчера бях много ядосана заради онези писма, които той си мислеше, че аз съм му написала. Сара, кажи им да намерят този, който ги е написал. Това трябва да е същият откачен, който го е убил. — И тя започна да хлипа.

Сара притисна главата на Лори към рамото си и инстинктивно започна да я люлее, смътно осъзнавайки, че точно по този начин ги успокояваше и майка им, когато бяха малки.

— Седни обратно, Лори — твърдо нареди по-младият детектив. — Подписала се е, че си знае правата — рече той на Сара.

Сара отведе нежно Лори до стола.

— Ще остана тук с теб. Не искам да отговаряш повече на никакви въпроси.

Лори скри лицето си в шепи. Косата й падна напред.

— Мис Кениън, мога ли да говоря с вас? Аз съм Франк Рийвс. — Сара си даде сметка, че по-възрастният детектив й изглежда познат. Беше свидетелствал по едно от нейните дела. Той я дръпна настрана. — Страхувам се, че случаят е ясен. Вчера е заплашила професор Грант. Тази сутрин, преди тялото му да бъде открито, тя съобщава пред цяла стая студенти, че той е мъртъв. В собственото й жилище намерихме нож, който най-вероятно ще се окаже оръжието на убийството. Опитала се е да изпере дрехите и спалното си бельо, но въпреки това са останали бледи следи от кръв по тях. Изследванията от лабораторията ще покажат чия е.

— Сарааа.

Сара се обърна. Това и беше, и не беше Лори. Изражението й беше различно като на малко дете. Гласът й беше като на тригодишно момиченце. Сарааа. Така Лори произнасяше името й, когато беше малка. „Сарааа, искам си мечето.“

Сара държеше Лори за ръка, докато официално й четяха обвинението. Съдията определи гаранция от сто и петдесет хиляди долара. Тя обеща на Лори:

— Ще те измъкна оттук до няколко часа.

Въпреки непоносимата болка изпрати с поглед окованата с белезници, безучастна Лори.

Грег Бенет пристигна в сградата на съда, докато Сара попълваше необходимите формуляри.

— Сара.

Тя вдигна поглед. Той изглеждаше толкова измъчен, колкото тя се чувстваше. Не го бе виждала от месеци. Някога Лори бе имала такъв щастлив вид в компанията на този приятен младеж.

— Сара, Лори никога не би наранила умишлено никого. Нещо в нея трябва да се е пречупило.

— Знам. Психическото разстройство би било в нейна защита. Психическо разстройство по време на убийството. — Докато изричаше тези думи, Сара си спомни за всички онези адвокати, които бе разгромявала в съда и чиято стратегия беше същата. Това рядко минаваше. Най-доброто, което обикновено се постигаше беше да внушиш достатъчно съмнение, така че да отървеш обвиняемия от смъртното наказание.

Тя усети, че Грег е сложил ръка на рамото й.

— Струва ми се, че чаша кафе ще ти се отрази добре — рече той. — Още ли го пиеш черно?

— Да.

Върна се с две димящи пластмасови чашки кафе, докато тя попълваше последната страница от молбата. После изчака с нея и докато траеше процедурата. Какво добро момче, помисли си Сара. Защо Лори не се беше влюбила в него? Защо беше избрала женен мъж? Дали не се бе спряла на Алън Грант, защото бе видяла в него заместник на баща си? Сега, когато шокът беше поотшумял, тя се замисли за професор Грант, за това как той се бе втурнал към Лори, когато тя бе припаднала. Имаше ли някаква вероятност той да я е поощрил в чувствата й? Да го е направил именно когато тя беше емоционално нестабилна? Сара си даде сметка, че в съзнанието й се оформят възможните подходи за защита.

В шест и петнадесет Лори бе освободена под гаранция. Тя излезе от затвора, придружена от жена в полицейска униформа. Щом ги видя, коленете й се подкосиха. Грег се втурна да я подкрепи. Лори изплака, когато той я хвана, после започна да пищи:

— Сара, Сара, не го оставяй да ми направи нещо лошо.

43

В единадесет часа в сряда телефонът в офиса на Международната туристическа агенция в хотел „Медисън Армс“ на 76-а улица в Манхатън иззвъня. Карън Грант тъкмо излизаше. Тя се поколеба, после извика през рамо:

— Ако е за мен, кажете, че ще се върна след десет минути. Трябва да оправя това нещо, преди да се заема с каквото и да било друго.

Кони Сантини, секретарката, вдигна слушалката.

— Международна туристическа агенция, добро утро — рече тя, после се заслуша. — Карън току-що излезе. Ще се върне след няколко минути. — Тонът на Кони беше рязък.

Ан Уебстър, собственичката на фирмата, се намираше в картотеката. Тя се обърна. Двадесет и две годишната Сантини беше добра секретарка, но гласът й звучеше доста нелюбезно, когато говореше по телефона, поне за вкуса на Ан. „Винаги настоявай първо да ти се представят — би измърморила шефката. — Ако се обаждат по работа, питай дали някой друг няма да им е от полза.“

— Да, сигурна съм, че ще се върне съвсем скоро — тъкмо казваше Кони. — Да не би да се е случило нещо лошо?

Ан забърза към бюрото на Карън, вдигна телефона и кимна на Кони да затвори.

— Ан Уебстър е на телефона. С какво мога да ви бъда полезна?

Толкова пъти в нейния шестдесет и девет годишен живот Ан беше получавала лоши новини по телефона, отнасящи се за някой роднина или приятел. Когато човекът отсреща се представи като декана Ларкин от колежа в Клинтън, тя с вледеняваща сигурност разбра, че нещо се е случило с Алън Грант.

— Аз съм собственичката на агенцията и приятелка на Карън — представи се на декана. — Карън отскочи за малко до бижутерския магазин във фоайето на хотела. Мога да я извикам.

Деканът Ларкин колебливо каза:

— Може би ще е по-разумно, ако предам на вас. Щях да пристигна лично, но ме беше страх, че Карън може да чуе новината по радиото или пък някой репортер да й се обади, преди да съм дошъл…

Ужасена, Ан Уебстър изслуша разказа за убийството на Алън Грант.

— Ще се погрижа за това — обеща тя. С насълзени очи затвори телефона и разказа на секретарката какво се бе случило. — Една от студентките на Алън му пишела любовни писма. Той ги предал на ръководството. Вчера същата студентка му направила ужасна сцена и го заплашила. Тази сутрин, докато Алън закъснявал за часа си, пак тя съобщила на чакащите го, че той е мъртъв. Намерили са го в леглото, прободен право в сърцето. Горката Карън!

— Идва — предупреди Кони. През остъклената стена, отделяща агенцията от фоайето на хотела, можеха да видят Карън да се задава. Походката й беше лека. На устните й играеше усмивка. Тъмната й коса се къдреше около яката. Костюмът на „Нипон“ — червен с перлени копчета — подчертаваше изваяната й фигура. Изглежда, поръчката й този път беше изпълнена добре.

Уебстър нервно хапеше устни. Как да започне? Да каже, че в Клинтън е имало нещастен случай, и да изчака, докато стигнат там, за да й съобщи останалото? О, боже, помоли си тя, дай ми силата, от която се нуждая.

Вратата се отвори.

— Извиниха се — победоносно съобщи Карън. — Признаха, че грешката е била тяхна. — После усмивката й угасна. — Ан, случило ли се е нещо?

— Алън е мъртъв. — Уебстър не можеше да повярва, че е изрекла тези думи.

— Алън? Мъртъв? — Гласът на Карън беше изпълнен с недоумение. После тя повтори: — Алън. Мъртъв.

Уебстър и Сантини видяха как лицето й пребледнява до пепелявосиво и се втурнаха към нея. Подхванаха я под мишниците и я настаниха в един стол.

— Как? — попита Карън. Гласът й беше равен. — Колата, нали? Спирачките са отказали. Предупреждавах го. Въобще не го бива да се грижи за такива неща.

— О, Карън. — Ан Уебстър сложи ръце на раменете на треперещата млада жена.

Кони Сантини беше тази, която разказа на Карън малкото подробности, които им бяха известни, а след това се обади в гаража и нареди колата на Карън да бъде докарана отпред незабавно, погрижи се още за палтата, чантите, ръкавиците. Тя предложи да тръгне с тях и да кара. Карън обаче отхвърли предложението. Някой трябваше да остане в офиса.

Карън настоя тя да шофира.

— Ти не познаваш пътя, Ан.

По време на пътуването тя не пророни нито сълза. Говореше за Алън, като че ли все още беше жив.

— Той е най-прекрасният човек на света… Толкова е добър… Той е най-умният мъж, когото познавам… Спомням си…

Уебстър беше благодарна, че нямаше много коли. Карън караше, все едно беше на автоматичен пилот. В момента се движеха покрай летището в Нюарк по посока на 78-о шосе.

— Срещнах Алън по време на една екскурзия — разправяше Карън. — Водех група в Италия. Той се присъедини към нас в последния момент. Това беше преди шест години. По време на ваканцията. Майка му беше починала същата година. Призна ми как изведнъж разбрал, че няма къде да отиде за Коледа, а не му се искало да остане в колежа. Докато се върнем обратно в Ню Йорк, вече бяхме сгодени. Наричах го моя мистър Чипе.

Минаваше дванадесет, когато пристигнаха в Клинтън. Карън започна да хлипа — беше видяла огражденията около дома си.

— До тази минута си мислех, че това е само лош сън — прошепна тя.

Един полицай ги спря на пътната врата, но после бързо се дръпна встрани, за да мине колата. Засвяткаха камери и фотоапарати. Ан улови Карън под ръка, докато забързано се изкачваха по стълбите, водещи към външната врата.

Къщата беше пълна с полицаи. Бяха навсякъде: в дневната, в кухнята, в коридора към спалните. Карън се втурна нататък.

— Искам да видя съпруга си.

Някакъв сивокос мъж я спря и я въведе в дневната.

— Аз съм детектив Рийвс — представи се той. — Много съжалявам, мисис Грант. Вече го отнесоха. Можете да го видите по-късно.

Карън започна да трепери.

— Това момиче, което го е убило. Къде е тя?

— Арестувана е.

— Защо е направила това? Съпругът ми винаги е бил мил с нея.

— Тя твърди, че е невинна, мисис Грант, но ние намерихме в нейната стая ножа, с който вероятно е извършено престъплението.

Накрая тя не издържа. Ан Уебстър знаеше, че това ще се случи. Карън Грант заплака неудържимо, после риданието й се превърна в смях, в хълцане и накрая в истерия.

44

Бик пусна обедните новини, докато двамата с Оупъл се хранеха в кабинета му в телевизионното студио на Западна 61-а улица. Най-интересната новина гласеше:

„Убийство от любов в колежа Клинтън.“

Оупъл зяпна, а Бик внезапно пребледня, когато на екрана се появи снимката на Лори като дете.

„На четиригодишна възраст Лори е станала жертва на отвличане. Днес, на двадесет и една, тя е обвинена в убийството на известен професор, до когото, както се твърди, е изпратила десетки любовни писма.

Алън Грант бе намерен в леглото си…“

На екрана сега показваха къщата. Районът около нея беше ограден. Показаха един отворен прозорец.

„Смята се, че Лори Кениън е влязла, а след това е излязла от стаята на професора през този прозорец.“

Полицейски коли задръстваха улиците наоколо.

Някаква студентка с блеснали от вълнение очи разказваше:

— Лори крещеше на професор Грант, че иска да прави секс с него. Мисля, че той се опитваше да скъса с нея и тя направо се побърка.

Когато репортажът свърши, Бик рече:

— Спри това, Оупъл.

Тя се подчини.

— Значи се е отдала на друг мъж — промърмори Бик. — Пропълзявала е в леглото му всяка нощ.

Оупъл не знаеше какво да каже или да направи. Бик се тресеше. Лицето му се беше изпотило. Той съблече сакото, нави ръкавите си и протегна ръце. Дългите къдрави косми по тях сега бяха стоманеносиви.

— Помниш ли колко я беше страх, когато я държах на ръце? Но Лий знаеше, че аз я обичам. През всичките тези години тя все се появяваше и появяваше в съзнанието ми. Ти си свидетелка на това, Оупъл. А докато съм страдал през последните месеци, като я виждах, като бях достатъчно близо, за да мога да я докосна, докато се тревожех, че ще разкаже за мен на този неин доктор и ще унищожи всичко, което съм изградил през годините, тя е писала любовни писма на друг.

Очите му бяха станали огромни, кристалносветли, мятащи искри. Оупъл му даде отговора, който се очакваше от нея.

— Лий трябва да бъде наказана, Бик.

— Ще бъде. Ако окото ти се съпротивлява, извади го. Ако ръката ти се съпротивлява, отрежи я. Лий явно е изпаднала под влиянието на сатаната. Мой дълг е да й даря всеопрощаващата Божия милост, като я накарам да обърне острието към самата себе си.

45

Сара зави по Гардън стейт паркуей. Лори седеше до нея. По-точно спеше. Жената, която бе придружила Лори, беше обещала да се обади на д-р Карпентър и да му съобщи, че те се връщат вкъщи. Грег бе поверил Лори в ръцете на Сара с думите: „Лори, Лори, никога не бих те наранил. Аз те обичам“. После, като поклащаше глава, той се бе обърнал към Сара: „Не разбирам“. „Ще ти се обадя“ — бе отвърнала бързо Сара. Знаеше, че номерът му е записан в тефтерчето на Лори. Миналата година тя редовно му се беше обаждала.

Когато стигнаха в Риджууд и завиха по тяхната улица, Сара с ужас забеляза, че пред къщата им бяха спрели три микробуса. Тълпа репортери с камери и микрофони задръстваше алеята. Сара натисна клаксона. Те й направиха път, но после затичаха след колата и я последваха чак до входните стълби. Лори отвори очи и се огледа.

— Сара, защо са тук тези хора?

За щастие на Сара външната врата се отвори. Д-р Карпентър и Софи се втурнаха по стълбите. Карпентър си проби път през репортерите, изтича до вратата откъм Лори, отвори я и заслони Лори от тълпата. Запроблясваха светкавици, заваляха въпроси, докато докторът и Софи почти на ръце я качиха по стълбите.

Сара знаеше, че трябва да направи изявление. Тя излезе от колата и почака микрофоните да се насочат към нея. Като се опитваше да изглежда спокойна и самоуверена, изслуша въпросите. „Това убийство от любов ли е? Ще се опитате ли да се споразумеете?… Вярно ли е, че сте напуснали работа, за да защитавате Лори?… Мислите ли, че е виновна?“

Сара реши да отговори на последния въпрос.

— Сестра ми е невинна от юридическа и морална гледна точка и ние ще докажем това в съда. — Тя се обърна и си проправи път през обсадилите я инквизитори.

Софи държеше вратата отворена. Лори лежеше на канапето в дневната, д-р Карпентър стоеше до нея.

— Дадох й силно успокоително — прошепна той на Сара. — Трябва веднага да си легне в леглото. Оставих съобщение на д-р Донъли. Днес го очакват да се върне от Австралия.

Беше като при игра на кукли, помисли си Сара, докато двете със Софи събличаха пуловера на Лори и й слагаха нощницата. Лори дори не отвори очи. Изглежда, въобще не усещаше присъствието им.

— Ще донеса още едно одеяло — тихо рече Софи. — Ръцете и краката й са студени.

Първият протяжен стон се чу, когато Сара посягаше към ключа за осветлението. Това беше сърцераздирателно ридание, което Лори се опитваше да задуши във възглавницата.

— Плаче насън — каза Софи. — Горкото дете.

И забележката беше съвсем вярна. Ако не гледаха към Лори, Сара би си помислила, че е проплакало изплашено дете.

— Помоли д-р Карпентър да дойде за малко.

Инстинктът й я подтикваше да протегне ръце и да успокои Лори, но успя да се въздържи и да изчака доктора да дойде. Той застана до нея и в приглушената светлина двамата се вгледаха в спящата. И тогава, когато хълцанията утихнаха и Лори отпусна ръката си, с която стискаше възглавницата, тя започна да шепне. Те се наведоха, за да могат да чуят думите.

— Искам си мама. Искам си татко. Искам Сарааа. Искам да си ида вкъщи.

46

Томасина Пъркинс живееше в малка четиристайна къщичка в Харисбърг, Пенсилвания. Седемдесет и две годишна, тази бодра и весела жена имаше един-единствен недостатък — много обичаше да разправя за най-важното събитие в своя живот — участието си в случая Лори Кениън. Тя беше касиерката, позвънила в полицията, когато Лори бе изпаднала в истерия сред закусвалнята.

Най-много съжаляваше за това, че не бе успяла да огледа по-добре онези двамата и не бе могла да чуе името, с което жената бе нарекла мъжа, докато извеждаха Лори от закусвалнята. Понякога Томасина ги сънуваше, особено мъжа, но той никога нямаше лице, само дълга коса, брада и силни ръце, покрити с гъсти къдрави косми.

Томасина разбра за ареста на Лори Кениън от телевизионните новини в шест часа. Горкото семейство, помисли си тя тъжно. Всичките тези беди. А те й бяха толкова благодарни. Дори се бе появила с тях по „Добро утро, Америка“, след като Лори се беше прибрала у дома. Същия този ден Джон Кениън тихичко й бе дал чек за пет хиляди долара.

Томасина се беше надявала семейство Кениън да продължат да поддържат връзка с нея. Известно време тя редовно им пишеше дълги обстоятелствени писма, в които им разказваше как всеки, който минавал през закусвалнята, искал да узнае за случая и как очите на слушателите й се насълзявали, докато тя им разправяла колко уплашена изглеждала Лори и колко жално плачела.

След това един ден тя получи писмо от Джон Кениън. Той отново й благодареше за любезността, но по-надолу добавяше, че може би ще е по-добре, ако спре да им пише. Писмата разстройвали жена му. Всички те се опитвали да превъзмогнат спомена за онова ужасно време от миналото.

Томасина се почувства дълбоко разочарована. Тя толкова много искаше да я поканят на гости, тъй че да може да разказва нови истории за Лори. И въпреки че продължи да им изпраща поздравителни картички, за Коледа, те никога повече не й отговориха.

После тя изпрати съболезнованията си на Сара и Лори, след като бе прочела за катастрофата през септември, и получи много мило писмо от Сара, която я уверяваше, че майка й и баща й винаги са смятали Томасина за пратена им от бога в отговор на техните молитви, и отново й благодареше за петнадесетте години щастие, които нейното семейство беше изживяло, след като Лори се бе завърнала у дома. Томасина сложи писмото в рамка, за да бъде сигурна, че нито един от гостите й няма да пропусне да го прочете.

Томасина обичаше да гледа телевизия, особено в неделя сутрин. Тя беше дълбоко религиозна и „Църквата на въздушния път“ беше най-любимото й предаване. Предана на преподобния Рътланд Гарисън, тя се почувства истински покрусена, когато той почина.

Преподобният Боби Хокинс беше толкова различен. Томасина нямаше доверие в него. Той й внушаваше особено чувство. Но въпреки това беше като някаква хипноза да ги гледа заедно с Карла. Просто не можеше да свали очи от тях. А той със сигурност беше завладяващ оратор.

Сега Томасина трескаво очакваше отново да дойде неделната утрин, та когато преподобният Боби каже на всички да поставят ръцете си на телевизорите и да си пожелаят някое чудо, тя да се помоли арестът на Лори да се окаже грешка. Но все още беше сряда, а не събота и трябваше да изчака до края на седмицата.

В девет часа вечерта телефонът звънна. Беше продуцентът на местното телевизионно шоу „Добро утро, Харисбърг“. Той се извини за късното обаждане и попита Томасина дали е съгласна да участва в утрешното предаване и да поговори за Лори.

Томасина потръпна от вълнение.

— Прегледах отново случая Кениън, мис Пъркинс — каза продуцентът. — Боже, колко жалко, че не можете да се сетите за името на мъжа, с когото Лори е била в закусвалнята.

— Зная — съгласи се Томасина. — Името като че ли все се мъчи да изплува в мозъка ми, но този човек вероятно вече е или мъртъв, или живее някъде из Южна Америка. Така че каква полза би имало?

— Много голяма полза би имало — увери я продуцентът. — Вашите свидетелски показания са единственото достоверно доказателство, че Лори може би е била насилвана от своите похитители. А в съда тя ще се нуждае от много сериозни доказателства, за да спечели нужното съчувствие. Но за това ще говорим утре в предаването.

Като затвори телефона, Томасина скочи и забърза към спалнята. Извади най-хубавата си рокля — от синя коприна — и подходящо към нея сако, после ги разгледа внимателно. Нямаше петна, слава богу. Тя приготви и най-свестния си корсет, неделните обувки и чорапогащника от магазина на Джей Си Пени, който пазеше за специални случаи. Откакто беше спряла да работи, вече не си слагаше ролки на косата за през нощта, но сега внимателно нави изтънелите си кичури около всяка една ролка.

Малко преди да си легне, в съзнанието й изплува съветът на преподобния Боби, че човек трябва да се моли за чудото, което очаква.

Племенницата й бе подарила за Коледа комплект бледолилави пликове и листове за писма. Тя ги извади и потърси новата си химикалка „Бик“, която си беше купила от супермаркета. Настани се до малката масичка за закуска и написа дълго писмо до преподобния Боби Хокинс, в което му разказа всичко за участието си в случая с Лори Кениън. Тя обясни, че преди години е отказала да се подложи на хипноза, чрез която евентуално да си припомни името, с което жената бе нарекла мъжа. Винаги бе вярвала, че да се подложиш на хипноза означава да повериш душата си на някой друг, а Господ не одобрява подобни неща. Какво мислеше преподобният Боби за това? Тя ще послуша неговия съвет. Моля ви, пишете ми по-скоро.

Тя написа и едно второ писмо до Сара, за да й разкаже какво е намислила.

После реши да прибави към писмото до преподобния Боби Хокинс и дарение от два долара.

47

Д-р Джъстин Донъли се беше върнал у дома в Австралия за коледната ваканция с намерението да остане цял месец. Там беше лято и през тези четири седмици той се бе видял с родителите си, срещнал се бе с приятелите, свързал се бе с бившите си колеги и се отдаде изцяло на почивката.

Прекара също така голяма част от времето си с Памела Крабтрий. Преди две години, когато заминаваше за САЩ, те бяха доста близки и дори мислеха да се обвържат с обещание или годеж, но после решиха, че и двамата не са готови. Памела имаше своя собствена кариера на невролог и в момента се радваше на завидна известност сред медицинските среди в Сидни.

По време на ваканцията те обядваха заедно, ходеха на театър заедно, заедно излизаха с яхта в морето. Но въпреки че винаги беше очаквал с нетърпение да види Памела, въпреки че винаги й се бе възхищавал и беше прекарвал добре с нея, сега Джъстин усети нещо като неудовлетвореност. Може би освен конфликтите на професионална основа имаше и друго, което ги разделяше.

Измъчващото Джъстин чувство за непълнота постепенно се избистри до съзнанието, че той все повече и повече мисли за Сара Кениън. Беше я виждал един-единствен път тогава, през октомври, и въпреки това седмичните разговори с нея му липсваха. Сега му се искаше да се бе престрашил да я покани отново да вечерят заедно.

Малко преди да се върне в Ню Йорк, с Памела проведоха разговор и се съгласиха, че каквото и да е имало между тях, вече беше приключило. С огромно облекчение Джъстин Донъли се качи на самолета и уморен от дългото пътуване, се прибра в сряда по обед. Веднага легна да спи и се събуди чак в десет вечерта. Едва тогава провери оставените в негово отсъствие съобщения на телефонния секретар.

Пет минути по-късно той вече говореше със Сара. От тона на гласа й, уморен и напрегнат, сърцето му се сви. Ужасен, слушаше разказа й за онова, което се бе случило.

— Трябва да доведете Лори да я видя — посъветва я. — Утре имам някои неотложни задължения в клиниката. Какво ще кажете за петък в десет?

— Тя няма да иска да дойде.

— Ще трябва да я придумате.

— Зная. — Последва пауза, после Сара рече: — Радвам се, че се върнахте, д-р Донъли.

Аз също, помисли си Джъстин, докато затваряше телефона. Той знаеше, че Сара все още не е осъзнала напълно какво я чака. Лори беше извършила убийство в едно от своите състояния и с това множествената личност, която тя представляваше, можеше да се окаже извън възможностите му за помощ.

48

Брендън Муди се върна в Тийнек, Ню Джърси, късно в сряда вечерта след едноседмичен излет за риба във Флорида с приятели. Жена му Бети го чакаше. Тя му разказа за арестуването на Лори.

Лори Кениън! Преди седемнадесет години, когато четиригодишната Лори бе изчезнала, Брендън беше детектив към кабинета на областния прокурор на Бърджин. До пенсионирането си той беше в отдела за убийства и много добре познаваше Сара. Като поклащаше глава, пусна новините в единадесет. Убийството в колежа беше главната тема на деня. Репортажът включваше кадри от къщата на Алън Грант, от пристигането на вдовицата и минаването й през полицейския кордон, показваше Сара и Лори, докато излизаха от полицейското управление, после Сара, която правеше изявление пред къщата на Кениън в Риджууд.

С растящо недоволство Брендън гледаше и слушаше. Когато репортажът свърши, той изключи телевизора.

— Какво нещастие — рече.

Преди тридесет години, когато Брендън ухажваше Бети, нейният баща с насмешка бе отбелязал, че кандидатът е „опасен“ човек. В тази забележка имаше известна доза истина. Бети винаги беше усещала как когато Брендън е разтревожен или ядосан, през него сякаш минаваше електрически ток. Брадичката му леко се вирваше, оредяващата му посивяла коса сякаш настръхваше, бузите му пламваха, а очите му иззад очилата без рамки изглеждаха огромни. На шестдесет години Брендън не беше загубил и грам от огромната енергия, благодарение на която се бе прочул като най-добрия следовател в прокурорския екип. След три дни трябваше да отидат на гости на сестрата на Бети в Чарлстън. Съзнавайки, че по този начин му дава възможност да се откаже от пътуването, Бети попита:

— Можеш ли да направиш нещо?

В момента Брендън имаше разрешително за частен детектив и се занимаваше единствено със случаи, които му се струваха интересни.

Брендън се усмихна едновременно мрачно и с облекчение.

— Несъмнено. Сара се нуждае от някой там в онзи колеж, който да събира и пресява всяко зрънце информация, което може да й е от полза. Този случай изглежда прекалено ясен. Бети, чувала си ме да го казвам хиляди пъти и пак ще го кажа. Когато човек попадне в такова положение, единственото нещо, на което може да се надява, е да издейства няколко години по-малко. И най-вече трябва да продължи да вярва, че клиентът му е невинен като новородено. Само така ще може да открие смекчаващи вината обстоятелства. Сара Кениън е прекрасна жена и чудесен адвокат. Винаги съм твърдял, че един ден ще държи в ръката си съдийското чукче. Но сега тя се нуждае от помощ. От истинска помощ. Утре ще ида да се видя с нея и ще се хвана на работа.

— Ако те вземе — меко отбеляза Бети.

— Ще ме вземе. И, Бети, знам колко много мразиш студа. Защо не идеш в Чарлстън самичка и не постоиш при Джейн?

Бети съблече халата и си легна.

— Така и ще направя. Отсега нататък, доколкото те познавам, ти ще лягаш и ставаш с този случай.

49

— Карла, искам да ми опишеш с подробности стаята на Лий.

Оупъл държеше в ръцете си каничката за кафе и тъкмо се канеше да налее на Бик. Тя спря за момент, после внимателно приближи чучура до чашата.

— Защо?

— Хиляди пъти съм ти казвал да не ми задаваш въпроси, когато те карам да направиш нещо. — Тонът му беше любезен, но въпреки това Оупъл потръпна.

— Съжалявам. Просто ме изненада. — Тя погледна към него, като се стараеше да се усмихва. — Изглеждаш толкова красив с това кадифено сако, Боби. Сега да видим. Както вече ти споменах, нейната стая и стаята на сестра й са отдясно на стълбите. Според агентката по недвижими имоти семейство Кениън са превърнали по-малките спални в бани, така че всяка от четирите големи стаи да разполага със собствена баня. В стаята на Лий има двойно легло с плюшена покривка, гардероб, бюро, библиотека, нощни шкафчета и въртящ се стол. Стаята е типично женска, десенът на покривката на леглото и на завесите е еднакъв — на сини и бели цветя. Две малки тоалетки, прекрасна вентилация, светлосин килим.

Тя усети, че той не е доволен, и видя как присвива очи.

— О, да. Има семейни снимки на бюрото си и телефон на нощното шкафче.

— А има ли снимка на Лий като малка с оня, розовия бански костюм, с който беше облечена, когато дойде с нас?

— Мисля, че да.

— Само мислиш?

— Сигурна съм, че има.

— Забравяш нещо, Карла. Последния път, когато говорихме за това, ти ми каза, че на най-долната лавица на библиотеката имало няколко семейни фотоалбума и, както изглежда, Лий или често ги разглежда, или често ги пренарежда. И в тях явно има много снимки на Лий и сестра й като малки.

— Да, така е. — Оупъл нервно отпи от кафето си. Допреди няколко минути тя се успокояваше, че всичко ще бъде наред. Наслаждавала се бе на разкоша в красивата дневна на хотелския им апартамент и на новата си кадифена рокля от Диор. Тя вдигна очи и погледът й срещна този на Бик. Очите му святкаха като в транс. С примряло сърце тя разбра, че той ще поиска от нея да направи нещо опасно.

50

Лори се събуди от дълбокия си сън чак в дванадесет и петнадесет на обяд във вторник. Тя отвори очи и огледа познатата стая. Объркваща смесица от гласове кънтеше в главата й. Някъде плачеше дете. Две жени си крещяха една на друга. Едната викаше: „Бях му много ядосана, но го обичах и не исках това да се случи“.

Другата отвръщаше: „Казах ти да си стоиш вкъщи онази нощ. Глупачка. Виж сега какво й стори“.

Не аз разправих на всички, че той е мъртъв. Ти си глупачката.

Лори запуши с ръце ушите си. О, господи, дали това не беше само сън? Наистина ли Алън Грант беше мъртъв? Дали някой беше повярвал, че тя може да го е извършила? Полицейското управление. Килията. Камерите, който я снимаха. На нея ли се бе случило всичко това? Къде е Сара? Тя стана от леглото и се втурна към вратата.

— Сара! Сара!

— Скоро ще се върне. — Познатият глас на Софи, успокояващ, гальовен. Софи тъкмо се качваше по стълбите. — Как се чувстваш?

Лори изпита облекчение. Гласовете в съзнанието й спряха да се карат.

— О, Софи. Радвам се, че си тук. Къде е Сара?

— Трябваше да отиде до службата си. Ще се върне след няколко часа. Приготвила съм ти прекрасен обяд — бульон и салата от риба тон, точно както ги обичаш.

— Ще изпия само бульона. Слизам след десет минути.

Тя влезе в банята и пусна душа. Вчера бе прала чаршафи и дрехи, докато се къпеше. Колко странно. Нагласи кранчето така, че струята да стане силна и да масажира схванатите мускули на врата и раменете й. Тежестта и болката в главата й, последица от успокоителните, започнаха да се разнасят и в съзнанието й бавно изплува ужасът на това, което се бе случило. Алън Грант, прекрасният, сърдечен човек, беше убит с липсващия кухненски нож.

Сара ме попита дали съм вземала ножа, помисли си Лори, докато спираше водата и излизаше изпод душа. Уви се с една голяма хавлиена кърпа. После намерих ножа в чантата си. Някой трябва да го е взел от стаята ми, същият човек, който е написал онези отвратителни писма.

Тя се зачуди защо вече не изпитва съжаление за Алън Грант. В края на краищата той беше толкова мил с нея. Когато отвори вратата на гардероба и започна да се двоуми какво да облече, изведнъж разбра. Редицата пуловери. Мама беше с нея при купуването на повечето от тях.

Мама, чиято радост се състоеше в това да дава и да дава. Привидният ужас на татко, когато се върнеха вкъщи с пакетите. „Значи субсидирам търговията на дребно.“

Лори изтри сълзите си и облече дънки и един пуловер. След като си загубил двама души като мама и татко, едва ли ще имаш сили да скърбиш за някой друг.

Тя застана пред огледалото и среса косата си. Наистина се нуждаеше от подстригване. Но днес не можеше да си запише час. Хората щяха да я гледат и да си шушукат зад гърба й. Но аз не съм направила нищо, рече тя на отражението си в огледалото. Отново ясният, болезнен спомен за мама. Колко пъти беше повтаряла: „О, Лори, толкова приличаш на мен, когато бях на твоята възраст“.

Но мама никога не бе имала този угрижен, уплашен поглед в очите си. Устните на мама винаги бяха готови да се усмихнат. Мама правеше хората щастливи. И никога не бе причинила тревоги или болка някому.

Хей, защо ти е да поемаш цялата вина? — подметна саркастично един глас. — Карън Грант не искаше Алън. Тя непрекъснато си намираше извинения, за да остане в Ню Йорк. През половината от времето той ядеше пица. Той имаше нужда от мен. Само че все още не го знаеше. Мразя Карън. Искам тя да умре.

Лори отиде до бюрото си.

След няколко минути Софи почука на вратата и каза с разтревожен глас:

— Лори, обядът ти е готов. Добре ли си?

— Би ли ме оставила на мира? Проклетият бульон няма да се изпари, нали? — Ядосана, тя сгъна писмото, което току-що бе написала, и го прибра в плика.

Пощенският раздавач дойде около дванадесет и половина. Тя го забеляза от прозореца и когато той се отправи към къщата, изтича долу и отвори външната врата.

— Аз ще взема пощата. А тук има едно писмо за изпращане.

Докато Лори затваряше вратата, Софи се показа от кухнята.

— Лори, Сара не иска да излизаш навън.

— Ами че аз не излизам навън. Само прибрах пощата. — Лори сложи ръка на рамото на Софи. — Софи, нали ще стоиш с мен, докато Сара се върне? Не искам да оставам сама.

51

Рано вечерта в сряда бледата, но вече спокойна Карън Грант потегли за Ню Йорк заедно със своята приятелка Ан Уебстър.

— По-добре да се махна оттук — рече тя. — Не мога да понеса да бъда повече в тази къща.

Уебстър й предложи да остане при нея за през нощта, но Карън отказа.

— Изглеждаш по-уморена и от мен. Ще си взема приспивателно и веднага си лягам.

Тя спа дълбоко и дълго. Беше почти единадесет, когато се събуди в четвъртък сутринта. Последните три етажа от хотела бяха с апартаменти, запазени за работещите във фирмата. През трите години, в които бе живяла в този апартамент, тя бе добавила доста собствен почерк към обзавеждането — няколко ориенталски килимчета в яркочервено, синьо и слонова кост, които разведриха сивата анонимност на хотелската стая, лампи антики; копринени възглавнички; няколко лалически[1] статуетки; оригинални картини от някои обещаващи млади живописци.

Ефектът беше очарователен, създаваше усещането за разкош и подчертаваше индивидуалността й. Освен това Карън обичаше предимствата на хотелския живот — обслужването по стаите и грижите на камериерките. Тя също така обичаше гардероба си, пълен с дрехи на известни дизайнери, обувките на Шарл Журдан и на Ферагамо, шаловете на Ерме и чантите на Гучи. Толкова бе приятно да знае, че служителите на рецепцията винаги гледаха с какво е облечена и я поглъщаха с погледи в минутата, в която се появеше от асансьора.

Тя стана и отиде в банята. Дебелият хавлиен халат, който плътно я обгръщаше от врата до петите, висеше на закачалката. Стегна силно колана на кръста си и се погледна в огледалото. Очите й още бяха подпухнали. Гледката на Алън, положен на дисекционната маса в моргата, беше ужасна. Тя си бе спомнила всички прекрасни моменти, които бяха изживели заедно, начина, по който обикновено потръпваше при шума на стъпките му по коридора. Сълзите й бяха искрени. Какво ли щеше да бъде, когато щеше да погледне лицето му за последен път? Това я подсети, че трябва да направи необходимите разпореждания за погребението. Но засега това щеше да почака. В момента искаше да закуси.

Набра номера на румсървиза. Поръчките приемаше Лили.

— Толкова съжалявам, мисис Грант — подхвана тя. — Всички сме потресени.

— Благодаря. — Карън поръча обичайната си закуска — пресен плодов сок, компот, кафе и кифлички. — Изпрати ми сутрешните вестници.

— Разбира се.

Тъкмо отпиваше първата си глътка от кафето, когато на вратата дискретно се почука. Отвори. Беше Едуин. Красивите му патрициански черти бяха застинали в изражение на грижовно състрадание.

— О, скъпа — въздъхна той.

Ръцете му я обгърнаха и Карън притисна лице в мекото кашмирено сако, което му бе подарила за Коледа. После тя сключи ръце около врата му, като внимаваше да не развали безупречно сресаната му тъмноруса коса.

[1] По името на Рьоне Лалик (1860–1945) — френски бижутер, стъклар и декоратор, създал множество предмети на лукса и известен като създател на Новото изкуство. — Бел.пр. ↑

52

Джъстин Донъли се срещна с Лори в петък сутринта. Беше виждал нейни снимки във вестниците и въпреки това не беше подготвен за изумително привлекателната й външност. От сините й очи дъхът замираше, а златисторусата коса, стигаща до раменете, навяваше спомени за принцесите от приказките. Беше семпло облечена с тъмносини панталони, бяла блуза и синьо-бяло сако. Вродената й елегантност се усещаше въпреки ясно осезаемия страх, който се излъчваше от нея.

Сара седеше близо до сестра си, но малко по-назад. Лори беше отказала да дойде сама в кабинета.

— Обещах на Сара да разговарям с вас, но само ако е с мен.

Може би се дължеше на успокояващото присъствие на Сара, но дори и така да беше, Джъстин се изненада от откровения въпрос на Лори:

— Доктор Донъли, мислите ли, че съм убила професор Алън Грант?

— Смяташ ли, че имам причина да мисля така?

— Предполагам, че всеки има достатъчно основания да ме подозира. Само че аз просто не съм убила и не бих убила което и да било човешко същество, фактът, че Алън Грант свърза името ми с онзи анонимен боклук, който е получавал, беше унизителен. Но ние не убиваме само защото някой не е преценил правилно нещата.

— Кои ние, Лори?

Притеснение или вина беше това, което за миг пробяга по лицето й? След като тя не отговори, Джъстин каза:

— Лори, със Сара сте разговаряли за сериозните обвинения, повдигнати срещу теб. Разбираш ли какво значи това?

— Разбира се. Тези обвинения са напълно абсурдни, но аз съм чувала как баща ми и Сара си говорят за делата, които тя завежда, и за присъдите, които обвиняемите получават, без дори да се замислят за значението им.

— Ще е доста разумно да мислиш с известен страх за това, което те очаква, Лори.

Тя наведе глава. Косата й падна напред и закри лицето. Раменете й се приведоха. Ръцете се отпуснаха в скута, а краката й се отделиха от пода, като останаха да се полюляват над него. Тихият плач, който Сара беше чувала няколко пъти през последните два-три дни, се разнесе отново. Сара протегна инстинктивно ръка към Лори, за да я успокои, но Джъстин Донъли поклати глава.

— Ти си толкова уплашена, нали, Лори? — мило попита той.

Тя поклати глава.

— Не си ли уплашена?

Главата й отново се врътна. Тогава през хълцане тя рече:

— Аз не съм Лори.

— Да, ти не си Лори. А би ли ми казала името си?

— Деби.

— Деби. Какво хубаво име. На колко години си, Деби?

— На четири.

Боже господи, помисли си Сара, докато слушаше как д-р Донъли говори на Лори, сякаш тя беше малко дете. Той е прав. Нещо ужасно трябва да й се е случило през онези две години. Горката мама, която се опитваше да се убеди, че похитителите са били семейна двойка, копнееща за деца, и че те са се грижили за нея и са я обичали. Знаех си, че се е променила, когато тя се прибра вкъщи. Ако тогава беше получила помощ, щяхме ли да стигнем дотук? Ами ако у Лори наистина живее някаква друга личност, която е написала писмата и после е убила Алън Грант? Дали да го оставя да я изкара наяве? Ами ако тя признае? Какво ли я пита в момента Донъли?

— Ти си уморена, нали, Деби?

— Да.

— Искаш ли да отидеш в стаята си и да си починеш? Обзалагам се, че стаята ти е много хубава.

— Не! Не! Не!

— Добре. Можеш да останеш тук. Защо не подремнеш на този стол, а ако Лори е наблизо, да я извикаш при мен?

Дишането й стана равномерно. В следващия момент тя повдигна глава. Раменете й се изправиха. Краката й стъпиха на пода и тя отметна назад косата си.

— Разбира се, че съм уплашена — рече Лори на Джъстин Донъли, — но тъй като нямам нищо общо със смъртта на Алън, зная, че мога да разчитам на Сара да открие истината. — Тя се обърна, усмихна й се, после отново погледна доктора. — Ако бях на мястото на Сара, щях да съжалявам, че не съм останала единствено дете. Обаче аз съм тук и тя винаги се е грижила за мен. Винаги ме е разбирала.

— В кое те е разбирала, Лори?

Тя сви рамене.

— Не знам.

— Мисля, че знаеш.

— Не, наистина не знам.

Джъстин беше наясно, че е време да каже на Лори в какво точно я разбираше Сара. Нещо ужасно се бе случило през онези две години, нещо толкова съкрушително, че малкото дете, което е била тогава, не е могло да се справи само. На помощ са се притекли други личности, може би една или две, а може би повече, и в резултат се е получила множествена личност. Когато тя се бе прибрала вкъщи, любовта, с която са я обградили, е направила ненужни тези превъплъщения, освен може би в известни случаи. Смъртта на нейните родители й е причинила такава болка, че тези, другите, отново са станали необходими.

Лори слушаше внимателно.

— И какво лечение предлагате?

— Хипноза. Бих искал да запиша на видеокасета тези сеанси.

— Представете си, че призная, че някаква част от мен… някаква друга личност, така да се каже, е убила Алън Грант. Тогава какво?

Беше ред на Сара да отговори:

— Лори, страхувам се, че така, както стоят нещата, съдебните заседатели неминуемо ще те признаят за виновна. Единствената ни надежда е да докажем наличието на смекчаващи вината обстоятелства или че не си била в състояние да разбереш, че вършиш престъпление.

— Разбирам. Значи е възможно аз да съм убила Алън и аз да съм написала тези писма. Дори не само възможно, а и вероятно. Сара, имало ли е и други, които да са пледирали като смекчаващо обстоятелство множествена личност при обвинение в убийство?

— Да.

— И колко от тях са успели?

Сара не отговори.

— Колко, Сара? — настоя Лори. — Един? Двама? Нито един? Така е, нали? Нито един не е успял. О, боже мой. Както и да е, нека продължим. Ние трябва да разберем истината, макар да е напълно ясно, че тази истина няма да ми върне свободата.

Тя явно се мъчеше да преглътне сълзите, после гласът й стана писклив, гневен.

— Само едно нещо, докторе. Искам Сара да бъде с мен. Няма да остана сама с вас в тази стая и няма да лягам на онази кушетка. Ясно ли е?

— Лори, готов съм да направя всичко, за да ти бъде по-лесно. Ти си много хубав човек, с когото се е случило нещо много лошо.

Тя се засмя подигравателно.

— И кое й е хубавото на тази глупачка? Никога не е направила нищо свястно, освен да създава неприятности от деня, в който се е родила.

— Лори — възпротиви се Сара.

— Според мен това вече не е Лори — каза спокойно Джъстин. — Прав ли съм?

— Прав си. Аз изцяло я държа в ръцете си.

— А как се казваш?

— Кейт.

— На колко си години, Кейт?

— На тридесет и три. Слушай, аз нямах намерение да се показвам. Исках само да те предупредя. Не си и помисляй да хипнотизираш Лори и да я караш да говори за онези две години. Губиш си времето. Ще се видим пак.

Последва пауза. После Лори въздъхна тежко.

— Ще може ли да спрем разговора дотук? Имам ужасно главоболие.

53

В петък сутринта Бетси Лайънс получи твърдо предложение от 575 000 долара за къщата на Кениън от семейството, което искаше да се нанесе бързо, тъй като очакваше дете. Тя се обади на Сара, но можа да се свърже с нея чак следобед. За нейно разочарование Сара й съобщи, че къщата вече не се продава. Сара беше любезна, но твърда.

— Ужасно съжалявам, мисис Лайънс. Първо, не мога да се съглася на толкова ниска цена, но така или иначе в момента не съм в състояние да мисля за преместване. Знам колко усилия вложихте в тази работа, но трябва да разберете.

Бетси Лайънс наистина разбираше. От друга страна, бизнесът с недвижими имоти беше отчайващо муден, а тя разчиташе на тази комисиона.

— Съжалявам — повтори Сара, — но не мисля, че ще се преместим от тази къща по-рано от есента. В момента имам посетител. Ще говорим друг път.

Намираше се в библиотеката с Брендън Муди.

— Смятах, че ще е добре Лори и аз да се преместим в апартамент — обясни тя на детектива, — но при тези обстоятелства…

— Естествено — съгласи се Брендън. — Най-добре ще е да обявиш, че къщата вече не се продава. Стигне ли веднъж делото в съда, тук ще се изсипят репортери, които ще се преструват на заинтересовани купувачи, само и само да надникнат вътре.

— Не се бях сетила за това — призна Сара. Тя отметна един кичур от челото си. — Брендън, нямам думи да ти кажа колко се радвам, че искаш да се заемеш с разследването по случая. — Тя току-що бе приключила с разказа си за сеанса на Лори при доктор Донъли.

Муди си водеше бележки. Високото му чело се беше набръчкало от съсредоточеност, очилата без рамки подчертаваха ясните му кафяви очи, а безупречно вързаната папийонка и строгият тъмнокафяв костюм му придаваха вид на добросъвестен слушател. Сара знаеше, че именно този негов вид внушаваше чувство на надеждност. Когато водеше разследване, Брендън Муди не пропускаше нищо.

Тя изчака, докато той старателно прегледа записките си. И това беше позната процедура. По същия начин бяха работили в кабинета на областния прокурор. Дочу Софи да се качва по стълбите. Това беше добре. Отново проверяваше как е Лори.

Сара си спомни за момент как се бяха прибрали вкъщи от кабинета на д-р Донъли. Гласът на Лори беше унил. „Сара, защо ли аз не бях в колата, когато я е ударил онзи автобус. Мама и татко сега щяха да са живи. Ти щеше да вършиш любимата си работа. А аз съм просто човек без късмет.“ „Не, не си. Ти беше на четири години, когато те сполетя лошият късмет да те отвлекат и да се държат с теб Бог знае как. Сега си на двадесет и една и си забъркана в ужасна каша, за която нямаш никаква вина. Така че спри да се самообвиняваш!“

Този път беше ред на Сара да поплаче. Безутешни сълзи замъглиха погледа й. Тя нервно ги избърса и се опита да се съсредоточи върху пътя. Даде си сметка, че този изблик може да е бил за добро. Изненадана и разкаяна, Лори бе рекла: „Сара, аз съм такава гадна егоистка. Кажи ми какво искаш да направя?“. „Прави това, което те посъветва д-р Донъли. Води си дневник. Ще му бъде от помощ. Престани да се съпротивляваш. Съгласи се на хипнозата.“

— Добре, мисля, че разполагам с всичко необходимо — отсече Муди, като прекъсна мислите на Сара. — Няма как да не се съглася, физическият аспект е недостатъчен.

Сара беше доволна да чуе, че той наблегна върху „физическия аспект“. Това означаваше, че е разбрал какво ще цели защитата.

— Ще настояваш, че става въпрос за стрес и понижени умствени възможности?

— Да. — Тя чакаше.

— Какъв човек е бил този Грант? Бил е женен. Не е ли била жена му вкъщи през онази нощ?

— Тя работи в туристическа агенция в Ню Йорк и явно през седмицата е оставала там.

— А в Ню Джърси няма ли туристически агенции?

— Има.

— А има ли някаква възможност да се твърди, че професорът е искал да компенсира отсъствието на жена си чрез своите студентки?

— Точно натам сме се насочили. — Изведнъж библиотеката с нейните уютни махагонови шкафове, със семейните снимки, картини, синия ориенталски килим, меките кожени канапета и кресла се изпълни с наелектризираната атмосфера, витаеща из задушната кутийка, която бе царството й в службата. Античното английско бюро на баща й се превърна в очуканата, жалка реликва, на която тя работеше от почти пет години.

— Наскоро имаше дело, в което обвиняемият бе съден за изнасилване на дванадесетгодишно момиче — рече тя на Муди.

— И?

— Всъщност се оказа, че жертвата е на двадесет и седем. Тя страда от множествена личност и успя да убеди заседателите, че по време на изнасилването е била в превъплъщението си на дванадесетгодишно дете и не е била в състояние да се защити. Подсъдимият бе обвинен в изнасилване, и то в момент, когато потърпевшата е била умствено разстроена. Присъдата бе оспорвана, но важното е, че заседателите повярваха на свидетелските показания на жена, която страда от множествена личност.

Муди се наведе напред с бързината на хрътка, която за пръв път подушва плячка.

— Искаш да обърнеш нещата, нали?

— Да. Алън Грант беше особено внимателен към Лори. Когато тя припадна на погребалната служба, той се втурна да й помогне. Предложи да я отведе вкъщи и да се погрижи за нея. Сега, като се връщам назад, започвам да се чудя, не беше ли това проява на доста необичайна загриженост? — Тя въздъхна. — Поне имаме някаква отправна точка. Изборът не е кой знае какъв.

— И то добра отправна точка — заяви Муди. — Трябва да си изясня някои неща, после отивам в Клинтън и започвам да се ровя.

Телефонът отново иззвъня.

— Софи ще вдигне — каза Сара. — Господ да я поживи. Премести се при нас. Рече, че не можем да оставаме сами. Сега да уточним хонорара ти…

— О, ще говорим за това по-късно.

— Не, няма да говорим по-късно — отвърна тя твърдо. — Познавам те, Брендън Муди.

Софи почука на вратата, после отвори.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, Сара, но агентката по недвижимите имоти отново е на телефона и настоява, че е много важно.

Сара вдигна слушалката, поздрави Бетси Лайънс, после се заслуша. Накрая бавно рече:

— Предполагам, че ви дължа това, мисис Лайънс, но трябва да бъда ясна. Тази жена не може да продължава да разглежда къщата. В понеделник сутринта няма да сме у дома, така че я доведете между десет и един часа, но за последен път.

След като затвори, Сара обясни на Брендън Муди:

— Има някаква купувачка, която, изглежда, е луда по това място. Явно е готова да плати цената, за която настояваме. Иска още веднъж да огледа и после ще реши дали желае да изчака, докато къщата се освободи. Ще дойде в понеделник.

54

Погребалната служба за професор Алън Грант се състоя в събота сутринта в епископалната църква „Св. Лука“ близо до колежа в Клинтън. Университетските преподаватели и студентите се събраха да отдадат последна почит на любимия учител. Ректорът топло говори за интелекта, сърдечността и щедростта на Алън. „Той беше изключителен преподавател… Усмивката му разведряваше и най-мрачния ден… Той караше хората да се чувстват добре… Беше чувствителен към проблемите на другите. И винаги намираше начин да помогне.“

Брендън Муди присъстваше на службата в качеството на наблюдател, не на опечален. Най-вече той не изпускаше от очи вдовицата на Алън Грант, която бе облечена в привидно скромен черен костюм и носеше колие от перли. За негова изненада някак си през годините Брендън бе развил нюх към облеклото на хората. С преподавателската заплата на съпруга, та дори да се прибавеше доходът от работата й в туристическата агенция, Карън Грант би се затруднила да си купува толкова скъпи дрехи. Дали тя или Грант не разполагаха с някакво семейно наследство? Времето беше хладно и ветровито, а тя не носеше палто. Това означаваше, че го е оставила в колата. Гробищата щяха да са доста вледеняващо място в ден като този.

Тя плачеше, докато вървеше след ковчега. Добре изглежда, помисли си Брендън. Той се изненада, когато видя, че с Карън Грант в първата лимузина са председателят на колежа и жена му. Нямаше ли някой роднина? Нямаше ли близък приятел? Брендън реши да продължи да засвидетелства почитта си. Щеше да отиде и до гроба.

Въпросът, който си бе задал относно палтото на Карън, намери отговора си. Тя слезе от лимузината, облечена в дълго палто от норка.

55

„Църквата на въздушния път“ се ръководеше от дванадесетчленен събор, който се събираше всяка първа събота на месеца. Не всички от членовете одобряваха бързите промени в религиозното предаване, за които настояваше преподобният Боби Хокинс. „Кладенецът на чудесата“ най-вече беше като анатема за председателя на събора.

Зрителите бяха приканвани да напишат от какво чудо се нуждаят. Писмата се пускаха в кладенеца и малко преди заключителния химн преподобният Хокинс протягаше ръце над тях и се молеше молбите да бъдат чути. Понякога той канеше някой от членовете на телевизионното паство, който особено се нуждаеше от чудо, да дойде в студиото за специална благословия.

— Рътланд Гарисън сигурно се обръща в гроба си — рече на Бик председателят на събора по време на месечната сбирка.

Бик студено го измери с поглед.

— Даренията нали се увеличават непрекъснато?

— Да, но…

— Какво но? Повече пари за болницата и за старческия дом, повече пари за сиропиталищата в Южна Америка, които са под мое покровителство, повече вярващи, отправили молитви към Господа.

Той плъзна поглед по лицата на членовете на събора.

— Когато приех тази длъжност, обещах, че ще разширя нашата дейност. Прегледах архивите. През последните няколко години размерът на даренията сериозно е намалявал. Вярно ли е това?

Отговор не последва.

— Вярно ли е това? — прогърмя той.

Няколко глави кимнаха.

— Много добре. Тогава предлагам този, който не е съгласен с мен, да се смята против мен и да бъде отстранен от тази августейша управа. Заседанието е закрито.

Той излезе от залата и тръгна по коридора към кабинета си, където Оупъл преглеждаше пощата за „Кладенеца на чудесата“. Тя хвърляше по един поглед на молбите и отделяше по-интересните, за да може Бик да ги прочете в ефир. После писмата се събираха накуп, за да бъдат изсипани в „Кладенеца на чудесата“. Даренията се трупаха на друга купчина, която Бик също щеше да прегледа.

Оупъл се боеше да му покаже писмото, което бе отделила настрана.

— Започват да виждат светлината, Карла — осведоми я той. — Започват да разбират, че моят път е предопределен от Бога.

— Бик — плахо се обади тя.

Той се намръщи.

— В този кабинет никога не трябва да ме…

— Знам. Съжалявам. Просто… прочети това. — Тя постави несвързаното писмо на Томасина в протегнатата му ръка.

56

След погребението Карън и преподавателите отидоха в дома на председателя на колежа, където ги очакваше лека закуска. Деканът Уолтър Ларкин каза на Карън, че не може да си прости, задето не си е дал сметка колко болна е всъщност Лори Кениън.

— Д-р Йовино, директорът на консултативния център, се чувства по същия начин.

— Това, което се случи, е трагедия и няма никакъв смисъл да обвиняваме себе си или другите за нея — тихо отвърна Карън. — Трябваше да убедя Алън да покаже тези писма на ръководството още преди да е разбрал, че Лори ги пише. Освен това Алън не биваше да оставя прозореца на спалнята отворен. Би трябвало да мразя това момиче, но единственото, което мога да си спомня, е колко загрижен беше Алън за нея.

Уолтър Ларкин винаги бе смятал Карън за студен човек, но сега се запита дали не е бил несправедлив. Сълзите в очите й и треперещите устни не бяха престорени.

На следващия ден на закуска той сподели това с жена си Луси.

— О, не бъди толкова романтичен, Уолтър — сряза го тя. — На Карън й беше скучен животът в колежа и събиранията ни на чай. Тя отдавна щеше да си е отишла, ако Алън не беше толкова щедър към нея. Погледни само какви дрехи носи! Знаеш ли какво си мисля? Алън малко по малко осъзнаваше за какъв човек се е оженил. Обзалагам се, че нямаше да издържи още дълго. Онова нещастно момиче осигури на Карън еднопосочен билет в първа класа за Ню Йорк.

57

Оупъл се появи в агенцията за недвижими имоти точно в десет часа в понеделник сутринта. Бетси Лайънс я чакаше.

— Мисис Хокинс — подхвана тя. — Страхувам се, че това ще е последният път, в който ви водя там, така че, моля ви, сетете се за всичко, което искате да видите или за което искате да питате.

Ето я и възможността, от която Оупъл се нуждаеше. Бик й бе наредил да се сдобие с колкото може повече информация за случая.

— Това семейство преживя толкова трагедии. — Тя въздъхна. — Как е горкото момиче?

Бетси Лайънс се зарадва да установи, че Карла Хокинс явно не свързваше къщата с ужасните заглавия за арестуването на Лори Кениън по обвинение в убийство. И тя я възнагради, като си отвори устата повече от обикновено.

— Както можете да си представите, в целия град само за това се говори. Всички много ги съжаляват. Съпругът ми е адвокат и смята, че ще трябва да излязат с тезата за умствено разстройство, но трудно ще го докажат. Лори Кениън никога не се е държала като луда през всичките тези години, откакто я познавам. Сега по-добре да тръгваме.

По пътя към къщата Оупъл мълчеше. Ами ако тази снимка припомнеше на Лий миналото? Но дори и да станеше така, тя щеше да й напомни за заплахата на Бик.

През онзи далечен ден Бик беше така отвратителен. Той бе окуражил Лий да обикне истински онова глупаво пиле. Очите на Лий, винаги сведени надолу, винаги тъжни, грейваха, когато излезеше на двора. Тя се втурваше към пилето, протягаше ръчички към него и го прегръщаше. В онзи ден Бик бе взел големия месарски нож от чекмеджето в кухнята и бе смигнал на Оупъл. „Наблюдавай представлението!“

Той бе изтичал навън, размахвайки ножа нагоре-надолу пред лицето на Лий. Тя се бе ужасила и бе прегърнала пилето още по-силно. Тогава той се бе пресегнал и го бе уловил за шията. Пилето започна да кряка и Лий в неочакван изблик на смелост се опита да го изкопчи от ръцете на Бик. Той я удари толкова силно, че тя падна по гръб, после, докато се изправяше на крака, ръката му се вдигна, изви се надолу и с един замах отряза главата на пилето.

Оупъл бе почувствала как кръвта й се смразява, когато той бе хвърлил телцето на пилето в краката на Лий, където то се замята конвулсивно, впръсквайки я с кръв. Тогава Бик бе вдигнал главата на мъртвата птица и насочвайки ножа към гърлото на Лий, бе разсякъл въздуха с него, а очите му мятаха страховити искри. Със смразяващ глас той се бе заклел, че това, което се бе случило на пилето, ще сполети и нея в момента, в който спомене някому дори думичка за тях. Бик беше прав. Споменът за този ден щеше да й затвори устата завинаги или щеше да я докара до пълна лудост.

Бетси Лайънс не се притесняваше от мълчанието на своята спътница. Опитът я бе научил, че когато хората се готвеха да направят важна покупка, обикновено ставаха сериозни и вглъбени. Тъжното бе, че Карла Хокинс не бе довела дори веднъж съпруга си, за да види къщата. Докато завиваше по алеята към дома на Кениън, Бетси попита за това.

— Съпругът ми е предоставил избора изцяло на мен — спокойно отговори Оупъл. — Той има доверие на моята преценка. Аз прекрасно зная какво ще го направи щастлив.

— Това е комплимент за вас — увери я Бетси с трескава припряност.

Лайънс тъкмо се канеше да пъхне ключа в ключалката, когато вратата се отвори. Оупъл неприятно се изненада да види ниската набита фигура, облечена в тъмна пола и жилетка, която й бе представена като домашната помощница Софи Пероски. Ако жената вървеше по петите им из къщата, може би Оупъл нямаше да има възможност да остави снимката.

Но Софи остана в кухнята и задачата й се оказа по-лесна, отколкото очакваше. Във всяка от стаите тя заставаше до прозореца, уж да се наслади на гледката.

— Съпругът ми ме помоли да се уверя, че няма други къщи в прекалена близост — обясни.

В стаята на Лий тя забеляза тетрадка на бюрото. Корицата беше леко повдигната и отвътре се показваше краят на химикалка.

— Какви са точните размери на тази стая? — попита, докато се привеждаше над бюрото, за да погледне през прозореца.

Както очакваше, Бетси Лайънс започна да тършува из куфарчето си за плановете. Оупъл бързо погледна надолу и отвори тетрадката. Само първите три-четири страници бяха изписани. Пред погледа й попаднаха думите: „Д-р Донъли иска аз да…“. Сигурно Лий си водеше дневник. С цялото си същество Оупъл пожела да може да прочете написаното.

Отне й само миг да извади снимката от джоба си и да я пъхне някъде по средата на тетрадката. Тази снимка Бик бе направил на Лий през първия ден, когато бяха пристигнали във фермата. Лий стоеше пред голямото дърво, трепереща в розовия си бански костюм, и плачеше, здраво обгърнала тялото си с ръце.

Бик беше отрязал главата на Лий от снимката и бе залепил парчето най-отдолу. Така тя показваше лицето на Лий с разрошена коса и очи, пълни със сълзи, които се взираха в обезглавеното й тяло.

— Наистина тук ще сме доста надалеч от околните къщи — установи Оупъл, докато Бетси Лайънс й съобщаваше, че стаята е 12 на 18 фута, безспорно чудесни размери за спалня.

58

Джъстин Донъли нагласи програмата си така, че да може да се вижда с Лори всяка сутрин в десет часа от петък до понеделник. Уреди й часове и при другите терапевти — чрез изкуство и водене на дневник. В петък той й връчи цял куп книги за множествената личност.

— Лори — рече й, — искам да прочетеш тези книги и да разбереш, че повечето от пациентите, страдащи от множествена личност, са жени, които като малки са били сексуално малтретирани. Те са потиснали това, което им се е случило, точно както си го потиснала и ти. Мисля, че тези личности, които са ти помагали да се справиш през двете години, просто са били заспали и са се събудили, когато са починали родителите ти. Сега са отново тук. Когато прочетеш тези книги, ще разбереш, че те често се опитват да помагат, а не да причиняват зло. Затова се надявам да направиш всичко възможно да ми позволиш да разговарям с тях.

В понеделник сутринта той беше поставил в кабинета си видеокамера. Знаеше, че ако Сара реши да използва някой от тези записи в съда, трябваше да е особено внимателен да не изглежда, като че ли подсказва на Лори какво да каже.

Когато Сара и Лори влязоха, той им показа камерата, обясни, че ще запише сеанса и рече на Лори:

— После ще ти пусна записа, за да го видиш.

След това д-р Донъли я хипнотизира за пръв път.

Стиснала здраво ръката на Сара, тя насочи цялото си внимание към него, послуша го, когато той настояваше да се отпусне, затвори очи, унесе се, а ръката й се изплъзна от тази на сестра й.

— Как се чувстваш, Лори?

— Тъжна.

— Защо си тъжна, Лори?

— Аз винаги съм тъжна. — Гласът й стана по-висок, колеблив и дори се усещаше леко заваляне.

Сара видя как косата на Лори пада напред, как чертите й се размиват и накрая придобиват детско изражение. Тя чу Джъстин Донъли да казва:

— Мисля, че разговарям с Деби. Прав ли съм?

Той беше възнаграден със срамежливо кимване.

— Тъжна ли си, Деби?

— Понякога аз правя лоши неща.

— Какви например, Деби?

— Остави това дете на мира! Тя не знае какво говори.

Сара прехапа устни. Ядосаният глас, който бе чула в петък. Джъстин Донъли не изглеждаше притеснен.

— Ти ли си, Кейт?

— Знаеш, че съм аз.

— Кейт, аз не желая да нараня Лори или Деби. Те са преживели достатъчно много. Ако искаш да им помогнеш, защо не ми се довериш?

Думите му бяха посрещнати с гневен, горчив смях, който потресе Сара.

— Ние не можем да се доверим на никого. Виж какво стана с Алън Грант. Той се държеше толкова мило с Лори, а само в каква каша я набута. Добре, че се отървахме от него.

— Нямаш предвид, че смъртта му те радва, нали?

— Бих искала никога да не се бе раждал.

— Съгласна ли си да поговорим за това, Кейт?

— Не, не съм.

— Ще напишеш ли за това в дневника?

— Тази сутрин тъкмо щях да пиша и това глупаво дете ме изпревари. А тя не може да напише и една проклета дума.

— Помниш ли за какво си щяла да пишеш?

Подигравателен смях.

— Не. Това, което щях да напиша обаче, би те заинтересувало.

По пътя към къщи Лори беше отново видимо изтощена. Софи ги чакаше с обяда и след като Лори хапна малко, реши да си легне.

Сара се настани зад бюрото и се зае с документите по делото. Голямото жури[1] щеше да разгледа обвиненията срещу Лори на седемнадесети, в понеделник. След като прокурорът свикваше заседателите толкова скоро, явно беше убеден, че този случай е решен. В действителност така и беше.

На бюрото й се бе насъбрала цяла купчина писма. Тя прегледа пликовете, без да си прави труда да отваря някой, докато не попадна на един с грижливо изписан обратен адрес. Томасина Пъркинс! Касиерката, която някога бе забелязала Лори в закусвалнята. Сара си спомняше как сърдечната признателност на баща й към тази жена бе намаляла, след като писмата й бяха започнали да пристигат прекалено често, пълни с потресаващи подробности около ужасното преживяване на Лори. Но нямаше съмнение, че Томасина им желаеше доброто. През септември им бе изпратила едно извънредно мило писмо. Това сигурно отново беше някакъв израз на съчувствие. Сара отвори плика и прочете краткото послание. Пъркинс беше дала телефонния си номер. Сара веднага позвъни.

Томасина вдигна още при първия сигнал. Тя се развълнува, като разбра, че се обажда Сара.

— О, чакайте да ви кажа новините — избърбори. — Преподобният Боби Хокинс ми телефонира. Той не вярва на хипнозата. Затова пък ме покани да бъда гост в следващото му предаване. Ще се моли над мен Господ да ми прошепне името на онзи отвратителен мъж, който бе отвлякъл Лори.

[1] Състав на съдебни заседатели, който се произнася за виновността на подследствения и дали трябва да бъде осъден. — Бел.пр. ↑

59

Преподобният Боби Хокинс умело насочи проблема на Томасина Пъркинс към евентуално извличане на собствена облага. Доверен член на събора бе изпратен в Харисбърг да я провери. Преподобният Хокинс и членовете на събора трябваше да са сигурни, че тя не е подучена от някой репортер, който си е наумил да прави разследване. Бик също така се нуждаеше от сведения за здравето на Томасина, особено за зрението и слуха й.

Резултатите от проверката се оказаха задоволителни. Томасина носеше трифокални очила и беше оперирана от перде на очите. Описанието й на мъжа и жената, които бе видяла с Лори, беше неясно от самото начало.

— Тя не ни е разпознала на екрана, следователно няма да ни познае и на живо — успокои Бик Оупъл, щом прочете доклада. — Тя ще бъде вдъхновение за паството ни.

Следващата неделя сутринта щастливата Томасина, събрала ръце като за молитва, вдигна очи благоговейно към лицето на Бик. Той сложи длани на раменете й.

— Преди години тази жена е била споходена от чудото Господне, когато Господ Бог й е дал възможността да види, че едно дете се нуждае от помощ. Но Господ не я е дарил със способността да запомни името на престъпния мъж, който придружавал Лори Кениън. Сега Лий отново се нуждае от помощ. Томасина, заповядвам ти да слушаш внимателно и да си припомниш името, което се върти някъде из подсъзнанието ти от толкова много време.

Томасина едва се сдържаше. Ето я — беше тук, истинска знаменитост, показвана по телевизията даже извън страната. Нямаше как да не се подчини на заповедта на преподобния Боби. Тя наостри уши. Органът тихо свиреше. Отнякъде дочу прошепване: „Джим… Джим… Джим“.

Томасина изправи рамене, протегна ръце и извика:

— Името, което не можех да се сетя, е Джим!

60

Сара бе споменала на Джъстин Донъли за Томасина Пъркинс и защо щеше да се появи в предаването на „Църквата на въздушния път“. В десет сутринта в неделя Донъли пусна телевизора си и в последната минута реши да запише предаването.

Томасина се появи едва в края му. Донъли не можеше да повярва на очите си, докато наблюдаваше спектакъла, устроен от преподобния Боби Хокинс, а след това и откровението, озарило Томасина, че „Джим“ е името на похитителя. Този човек, който твърди, че е способен да прави чудеса, дори не можеше да произнесе правилно името на Лори, с отвращение си помисли той и изгаси телевизора. Нарече я Лий. Въпреки всичко Донъли старателно надписа видеокасетата и я прибра в куфарчето си.

Сара позвъни десет минути по-късно.

— Не исках да ви притеснявам вкъщи — извини се тя, — но не мога да се въздържа да не ви попитам. Какво мислите? Има ли някаква вероятност мис Пъркинс да си е спомнила истинското име?

— Не. — Гласът на Донъли беше равен. Той чу как тя въздъхна.

— Все пак ще помоля хората от полицията на Харисбърг да проверят в компютъра си — рече тя. — Може и да имат досие на някой изнасилвач на деца с това име, който да е бил активен преди седемнадесет години.

— Страхувам се, че само ще си загубите времето. Онази жена Пъркинс просто налучкваше. Та нали тя никога не е преставала да общува с Всемогъщия Господ Бог. Как е Лори?

— Доста добре. — Гласът й прозвуча предпазливо.

— Гледа ли предаването?

— Не, отказва да слуша каквато и да било госпъл музика. Освен това се опитвам да я държа настрана от всичко това. Ще отидем да поиграем малко голф. Навън е доста приятно, като се има предвид, че е февруари.

— Винаги съм искал и аз да опитам. Е, това ще ви разтовари и двете. Лори води ли си дневника?

— В момента е горе и пише.

— Добре. Ще се видим утре. — Донъли затвори и реши, че единственият начин да се отърве от чувството, че не го свърта на едно място, е да се разходи. Той си даде сметка, че за първи път, откакто живееше в Ню Йорк, перспективата за една напълно свободна от ангажименти неделя съвсем не го привлича.

61

Томасина се бе надявала, че след предаването „Църквата на въздушния път“ преподобният Боби Хокинс и прекрасната му съпруга Карла ще я поканят на обяд в някое хубаво място, като например „Зелената таверна“, а може би ще предложат и да я разходят из Ню Йорк, за да види града. Не бе идвала тук от петнадесет години.

Обаче съвсем друго се случи. В момента, в който камерите бяха изключени, Карла зашепна нещо на преподобния Боби и двамата придобиха разтревожен вид. Резултатът беше, че те зарязаха Томасина с едно „довиждане“, „благодаря“ и „продължавай да се молиш“. После някакъв човек я придружи до колата, която трябваше да я откара на летището.

По пътя Томасина се опита да се утеши с мисълта за славата, която бе спечелила, като се появи в предаването, и с новите истории, които имаше да разказва. Може би от „Добро утро, Харисбърг“ щяха да я поканят да разправи за чудото.

Томасина въздъхна. Беше уморена. Миналата нощ почти не бе мигнала от вълнение и сега главата я болеше и й се искаше да изпие чаша чай.

Тя пристигна на летището около два часа преди полета си и влезе в едно от кафенетата. Портокалов сок, овесени ядки, бекон с яйца, датско сирене и каничката с чай възстановиха обичайното й добро разположение на духа. Преживяването беше толкова вълнуващо. Преподобният Боби Хокинс така много приличаше на самия Господ Бог, че докато се молеше над нея, тя цялата се бе разтреперила.

Томасина бутна назад празната чиния, наля си втора чаша чай и докато отпиваше, си помисли за чудото. Господ й бе проговорил и то тъкмо на нея, прошепнал й бе: „Джим, Джим“.

За нищо на света тя не би оспорила нещо, което й е рекъл Всемогъщият Господ Бог, но докато пъхаше смачканата салфетка в чашата и докато почистваше петното от бекон върху хубавата си синя рокля, тя се почувства засрамена от гузната мисъл, която й мина през главата: „Не, това май не е името, което тогава чух“.

62

В понеделник сутринта, десет дни след погребението на съпруга й, Карън Грант влезе в туристическата агенция, понесла в ръце огромен куп писма.

Ан Уебстър и Кони Сантини бяха вече там. Те за кой ли път обсъждаха факта, че Карън не ги бе поканила да я придружат на лекия обяд, въпреки че ясно бяха чули как председателят на колежа й бе казал, че поканата се отнася за всички близки приятели, които бяха присъствали на службата.

Ан Уебстър още не можеше да намери отговора за този пропуск.

— Сигурна съм, че е само защото Карън беше толкова разстроена.

Кони не споделяше това мнение. Тя беше убедена, че Карън не е искала някой от преподавателите във факултета да започне да ги разпитва за туристическата агенция. Ами че Ан Уебстър съвсем честно щеше да си признае, че бизнесът не върви добре от няколко години. Кони беше готова да заложи последния си долар, че пред колежанската общност Карън беше представила нещата така, като че ли „Глобъл Травъл“ мереше сили с „Перило Туърс“.

Спорът приключи с пристигането на Карън. Тя ги поздрави набързо и рече:

— Деканът изпратил да приберат пощата от къщата. Събрала се е ужасна купчина. Предполагам, че повечето от писмата са съболезнователни. Не ми се четат, но май няма да ми се размине.

С дълбока въздишка тя седна зад бюрото си и се пресегна към ножа за рязане на хартия. Няколко минути по-късно изпищя:

— О, боже мой!

Кони и Ан подскочиха и се втурнаха към нея.

— Какво има? Какво се е случило?

— Обадете се в полицията в Клинтън — промълви Карън. Лицето й беше бяло като тебешир. — Още едно писмо от Лори Кениън, подписано с „Леона“. Този път обаче това смахнато момиче заплашва да убие мен.

63

Сеансът с Лори в понеделник сутринта се оказа безрезултатен. Тя беше мълчалива и потисната. Разказа на Джъстин за играта си на голф.

— Бях ужасна, д-р Донъли. Просто не можах да се съсредоточа. Толкова много кънтящи мисли имаше в главата ми.

Но той не успя да я накара да говори за тези кънтящи мисли. Освен това никое от превъплъщенията й не пожела да се появи.

Когато Лори отиде на изкуствотерапия, Сара съобщи на Донъли, че е започнала да се готви за представянето си пред Голямото жури.

— Струва ми се, че всичко направо се проваля — обясни тя. — Снощи я заварих да разглежда някакви албуми със снимки в стаята си. — Очите на Сара се напълниха със сълзи, но тя бързо ги избърса. — Казах й, че не е много добра идея да разглежда снимките на мама и татко точно сега.

Тръгнаха си по обед. В два часа Сара се обади по телефона. В далечината Джъстин Донъли чуваше писъците на Лори.

С треперещ глас Сара рече:

— Лори изпадна в истерия. Сигурно отново е разглеждала снимките. Намерих една, която е накъсала на парчета.

Сега Донъли можеше да чуе какво крещи Лори: „Обещавам, че няма да кажа. Обещавам, че няма да кажа“.

— Обяснете ми как да открия къщата ви — отсече той. — И й дайте два валиума.

Софи го посрещна на вратата.

— В стаята на Лори са, докторе. — Тя го поведе по стълбите. Сара седеше на леглото, прегърнала упоената Лори.

— Накарах я да вземе валиума. Утихна, но въздействието му вече преминава. — Сара пусна Лори, като намести главата й на възглавницата.

Джъстин се наведе над Лори и започна да я преглежда. Пулсът й прескачаше, дишането беше учестено, зениците разширени, кожата ледена.

— Намира се в шок — тихо съобщи той. — Знаете ли какво го е предизвикало?

— Не. Изглеждаше добре, когато се прибирахме вкъщи. Рече, че отива да пише в дневника си. После я чух да пищи. Мисля, че е разглеждала албумите, защото е накъсала една снимка. По цялото й бюро има разпръснати парчета.

— Искам тези парчета да се съберат — нареди Джъстин. — Внимавайте да не загубите някое. — Той започна да потупва Лори по лицето. — Лори, доктор Донъли е. Искам да говориш с мен. Кажи си цялото име.

Тя не отговори. Пръстите на Донъли я потупаха по-силно.

— Кажи ми как се казваш — настоя той.

Накрая Лори отвори очи. Когато го фокусираха, в тях се появи изненада, после облекчение.

— Доктор Донъли — промълви. — Кога сте дошли?

Сара се чувстваше омаломощена. Последният един час беше чиста агония. Успокоителното беше притъпило истерията на Лори, но последвалото затваряне в себе си беше още по-страшно. Сара се ужаси от мисълта, че Лори можеше толкова да се отдалечи, че да не са в състояние да я върнат повече.

Софи стоеше на вратата.

— Ще й помогне ли чаша чай? — меко попита тя.

Джъстин я чу. Погледна през рамо.

— Да, ако обичате.

Сара отиде до бюрото. Снимката беше направо надробена. За няколкото минути от момента, в който Лори беше започнала да пищи до пристигането им със Софи в стаята й тя бе успяла да я накъса на съвсем малки парченца. Щеше да е чудо, ако успееха да я сглобят.

— Не искам да оставам повече тук — измърмори Лори.

Сара се обърна. Лори беше седнала, обвила ръце около тялото си.

— Не мога да остана повече тук. Моля ви.

— Добре — спокойно рече Джъстин. — Нека да слезем долу. Всички ще изпием по чаша чай. — Той помогна на Лори да се изправи. Бяха слезли половината стълба, следвани от Сара, когато звънецът на външната врата иззвъня.

Софи се спусна да отвори. Двама униформени полицаи стояха на площадката. Носеха заповед за арестуването на Лори. Като бе изпратила заплашително писмо до вдовицата на Алън Грант, тя бе нарушила условията на гаранцията и това я бе направило невалидна.

Същата вечер Сара седеше в кабинета на Джъстин Донъли в клиниката.

— Ако не бяхте с нас, досега Лори вече да е в затворническата килия — каза му тя. — Не намирам думи да изразя колко съм ви благодарна.

Това беше вярно. Когато Лори бе изправена пред съдията, Донъли го беше убедил, че в момента тя е в дълбок психологически стрес и се нуждае от настаняване в болница при осигурени удобства. Съдията промени заповедта си и нареди незабавна хоспитализация. По пътя от Ню Джърси към Ню Йорк Лори беше изпаднала в някакъв унес, подобен на транс.

Джъстин внимателно подбра думите си.

— Радвам се, че тя е тук. Има нужда да бъде под постоянно наблюдение, както и от незабавен преглед на скенер.

— За да я предпазим да не продължи да изпраща заплашителни писма?

— И за да я предпазим да не посегне на себе си по някакъв начин.

Сара се изправи.

— Отнех ви достатъчно много време за един-единствен ден, докторе. Утре рано сутринта ще дойда отново.

Беше почти девет часът.

— Има едно ресторантче зад ъгъла, където яденето е хубаво, а обслужването — бързо — предложи Донъли. — Защо не хапнете набързо с мен, а после ще поръчам кола да ви закара до вкъщи?

Сара вече се бе обадила на Софи, за да й съобщи, че Лори е приета в болница, и да я освободи за вечерта. Мисълта да хапне и изпие чаша кафе с Джъстин Донъли, вместо да се прибере в празната къща, беше ободрителна.

— Бих се радвала — простичко отговори тя.

Лори стоеше до прозореца на стаята. Харесваше й тази стая. Не беше голяма, така че можеше да я обхване с поглед. В нея се чувстваше в безопасност. Външният прозорец не се отваряше. Беше го пробвала. Имаше вътрешен прозорец, който гледаше към коридора и стаята на сестрите. Закриваше го перденце, но тя го бе дръпнала наполовина. Никога отново не искаше да остава на тъмно.

Какво се бе случило днес? Последното нещо, което си спомняше, беше как седи зад бюрото и пише. После обърна страницата и тогава…

И тогава всичко изчезна, след което видях д-р Донъли да се навежда над мен — помисли си тя. — После, докато слизахме по стълбите, пристигна полицията.

Полицаите бяха казали, че тя е написала писмо на вдовицата на Алън Грант. Защо ще й пиша? — зачуди се Лори. Настояваха, че съм я заплашвала. Та това е глупаво, помисли си. Кога би трябвало да съм написала писмото? Кога би трябвало да съм го пратила?

Ако Карън Грант бе получила заплашително писмо през последните няколко дни, това беше доказателство, че някой друг го е изпратил. Нямаше търпение да го съобщи на Сара.

Лори облегна челото си на стъклото. Беше толкова хладно. Чувстваше се уморена и щеше да си легне. На тротоара отвън се виждаха няколко души, които бързаха покрай клиниката със сгушени глави. Явно навън беше наистина студено.

Тя забеляза мъж и жена да пресичат улицата отпред. Дали не бяха Сара и докторът. Не беше сигурна.

Обърна се, прекоси стаята и си легна, като се зави добре. Клепачите й тежаха. Хубаво беше да се отнесеш нанякъде. А щеше да бъде толкова хубаво и никога повече да не се събужда.

64

Във вторник сутринта Брендън Муди замина за колежа в Клинтън. Планът му беше да разпита студентите от блока, в който се намираше квартирата на Лори. След погребението на Алън Грант той бе поогледал сградата. Тя бе построена преди пет години за нуждите на студентите от по-горните курсове. Стаите бяха големи и включваха кухненски бокс и отделна баня. Беше чудесно място за студенти като Лори, които можеха да си позволят да плащат допълнително за усамотението си.

Апартаментът на Лори вече бе щателно претърсен от специалистите към кабинета на прокурора. Брендън се отби първо там.

Беше напълно разхвърлян. Завивките от леглото бяха смъкнати. Вратата на дрешника зееше, а дрехите явно бяха оглеждани и после намятани безредно по закачалките. Чекмеджетата на шкафа стърчаха полуотворени. Съдържанието на бюрото беше разпръснато отгоре му.

Муди знаеше, че полицията е прибрала пишещата машина, на която бяха писани писмата до Алън Грант, както и останалата част от пособията за писане. Знаеше, че и чаршафите, дрехите на Лори с кървавите петна, каишката на часовника и гривната й бяха конфискувани.

Какво тогава търсеше той?

Ако някой му бе задал този въпрос, Брендън щеше да отговори: „Нищо“, което означаваше, че нямаше определен план в главата си. Той се огледа наоколо си, изучавайки обстановката.

Беше очевидно, че в нормалното си състояние стаята бе изглеждала доста привлекателно. Дълги до земята пердета в екрю, китеник в същия цвят на леглото, репродукции на Моне и Мане, оригинални картини по стените, половин дузина трофеи от състезания по голф, наредени върху един от рафтовете на библиотеката. Тя не бе подпъхнала снимки на съкурсници и приятели в рамката на огледалото, както правеха повечето студенти. На бюрото й имаше една-единствена снимка на семейството й. Брендън разгледа фотографията. Семейство Кениън. Познаваше родителите. Снимката трябва да е била направена край басейна зад къщата им. Четиримата явно са се чувствали щастливи и доволни заедно.

Постави се на мястото на Лори, помисли си Муди. Изведнъж семейството ти е разсипано. Ти обвиняваш себе си. Уязвим си и се увличащ по човек, който е мил с теб, който е не само привлекателен като мъж, но и достатъчно възрастен, за да замени в съзнанието ти образа на бащата, а той те отхвърля. И ти изгубваш контрол.

Ясно като бял ден. Брендън обиколи помещенията, като оглеждаше преценяващо. Застана над ваната в банята. Бяха открили следи от кръв в нея. Лори е била достатъчно умна да изпере вътре чаршафите и дрехите си, после да ги занесе долу в сушилнята, да ги сгъне и да ги прибере. Беше се опитала да изпере и каишката на часовника си.

Брендън знаеше как прокурорът щеше да използва това доказателство. Щеше да се помъчи да докаже паника и объркване, когато убийцата се е втурнала да заличи уликите.

Преди да излезе от стаята, Брендън я огледа още веднъж. Не бе открил абсолютно нищо, нито едно доказателство, което би могло да помогне на Лори. Защо ли имаше неприятното чувство, че е пропуснал нещо?

65

Сара прекара безсънна нощ. Събитията от деня преминаваха пред очите й: смразяващите писъци на Лори; накъсаната снимка; полицаите на вратата; Лори, отведена в белезници; после Джъстин, който се кълнеше, че ще я освободи под свое попечителство, докато следваха полицейската кола към Клинтън. Вече се развиделяваше, когато накрая Сара успя да заспи неспокоен, тежък сън, в който сънуваше съдебни зали и обвиняеми, признати за виновни.

Тя се събуди в осем часа, взе си душ, облече светлокафява кашмирена блуза, подходящи панталони и тъмнокафяви ботинки, после слезе долу. Софи вече беше в кухнята. Кафето я чакаше на печката. На масата имаше кана с прясно изстискан портокалов сок. Плодовата салата от портокали, грейпфрут, ябълки и пъпеш беше красиво подредена в купа „Тифани“. Филийки хляб бяха наредени до тостера.

Всичко изглежда толкова нормално, помисли си Сара. Като че ли мама, татко и Лори ще слязат всяка минута. Тя посочи към тостера.

— Софи, помниш ли как татко наричаше това нещо? Тостеробойна и е бил прав.

Софи кимна. Кръглото й, гладко лице изразяваше притеснение. Тя наля сок в чашата на Сара.

— Тревожих се снощи — ще се прибереш, а мен ме няма тук. Лори наистина ли искаше да влезе в болница?

— Тя явно схващаше разликата между клиника и затвор. — Сара потърка челото си. — Нещо се е случило вчера. Не зная какво е било, но Лори твърди, че вече никога няма да прекара дори една нощ в стаята си. Софи, ако онази жена, която бе дошла да огледа още веднъж къщата, я иска, ще й я продам.

Не последва възражението, което очакваше. Вместо това Софи въздъхна.

— Мисля, че може би си права. Това вече не е щастлив дом. Може би е прекалено да очакваме, че отново ще стане такъв след всичко, което се случи през септември.

Това, че Софи се съгласи с нея, й дойде като облекчение, но и като удар. Сара допи на един дъх сока и преглътна заседналата в гърлото й буца.

— Ще си изпия само кафето и стига толкова. — Изведнъж я прониза една мисъл: — Сигурна ли си, че прибра всички парчета от снимката, която Лори накъса вчера?

Устните на Софи се извиха в победоносна усмивка.

— Нещо повече. Сглобих ги. — И тя донесе творението си. — Виж, възстанових снимката върху лист хартия и когато се убедих, че всичко е наред, залепих парчетата с лепило. Лошото е, че късчетата са толкова малки, че лепилото е избило отгоре. Не се вижда кой знае какво.

— Но това е само една снимка на Лори като малка — рече Сара. — Надали тя я е накарала да се разстрои толкова много. — Разгледа я, после безпомощно сви рамене. — Слагам я в куфарчето си. Д-р Донъли иска да я види.

С тревожни очи Софи видя Сара да избутва стола си назад. Беше се надявала, че сглобяването на снимката ще се окаже по някакъв начин от полза и ще разкрие какво бе предизвикало истеричния припадък на Лори. Тя си спомни нещо и бръкна в джоба на престилката си. Но то не беше там. Разбира се, че не беше. Кламерът, който бе свалила от едно от късчетата, беше останал в джоба на престилката, която носеше вчера. Най-вероятно не беше от значение, реши тя, докато наливаше кафе в чашата на Сара.

66

Във вторник сутринта, когато слушаха новините в осем часа по Си Би Ес, Бик и Оупъл чуха за заплашителното писмо на Лори Кениън до Карън Грант, за отмяната на гаранцията, както и за нейното настаняване в клиниката за пациенти, страдащи от множествена личност.

Оупъл нервно запита:

— Бик, мислиш ли, че ще я накарат да говори на онова място?

— Вероятно ще се потрудят да й помогнат да си припомни детството — каза той. — Ние трябва да знаем какво става там. Карла, обади се на онази жена от агенцията за недвижими имоти.

Бетси Лайънс успя да се свърже със Сара точно когато тя тръгваше за Ню Йорк.

— Сара — започна възбудена тя, — имам добри новини за вас. Мисис Хокинс се обади. Луда е по къщата, иска да я купи колкото е възможно по-скоро и е готова да чака дори година, за да я освободите. Единственото, за което моли, е да може да се отбива от време на време с вътрешния декоратор, когато ще ви е удобно. Сара, ако си спомняте, ви предупредих, че при сегашния пазар ще трябва да забравите за цената от 750 000 долара. Мила моя, тя въобще не се поколеба, при това плаща в брой.

— Сигурно така е било писано да стане — тихо рече Сара. — Радвам се, че хора, които толкова искат тази къща, ще я имат. Можете да им съобщите, че през август ще е свободна да се нанесат. Блокът дотогава ще е готов. Нямам нищо против да идват с вътрешния си декоратор. Лори и без това ще остане в болницата, а ако аз съм вкъщи, по всяка вероятност ще работя в библиотеката.

Бетси позвъни на Карла Хокинс.

— Поздравления. Всичко е уредено. Сара е съгласна да заведете декоратора си. Както казва, когато си е вкъщи, обикновено работи в библиотеката. — Тонът на Бетси стана поверителен. — Нали знаете, че тя ще защитава сестра си на процеса. Горката, колко ли много работа има.

Бик беше вдигнал другия телефон и слушаше разговора. След заключителното: „Още веднъж поздравления. Сигурна съм, че ще бъдете много щастливи в тази прекрасна къща“, Лайънс се сбогува.

Усмихвайки се, Бик остави слушалката.

— Сигурен съм, че ще бъдем много щастливи заедно — промърмори той и отиде зад бюрото си. — Моят специален бележник с телефонни номера, Карла. Къде е?

Тя скочи.

— Ето тук, Бик, в това чекмедже. — Тя му го подаде. — Бик, какъв по-точно вътрешен декоратор искаш да заведа.

Той въздъхна.

— О, Карла. — Прелиствайки бележника, откри името, което търсеше, и набра някакъв номер в Кентъки.

67

Сара се сети, че Лори е постъпила в клиниката само с дрехите, които бяха на гърба й. Зарадва се, че все още не бе поела за Ню Йорк, отиде в стаята на Лори и с помощта на Софи събра някои неща в една чанта.

В клиниката съдържанието на чантата бе проверено и сестрата мълчаливо извади кожения колан и връзките на маратонките.

— Просто предпазливост — рече тя.

— Вие всички смятате, че тя е пред самоубийство — упрекна Сара Джъстин няколко минути по-късно, после извърна поглед, като съзря разбирането в очите му. Знаеше, че може да понесе всичко, само не и нечие съчувствие. Това не мога да си позволя, скастри се тя, отново потискайки спазъма, който се надигаше в гърлото й.

— Сара, вчера ви казах, че Лори в момента е уязвима и депресирана. Има обаче нещо, което мога да ви обещая, и на това всички много разчитаме: тя не желае по никакъв начин повече да ви наранява. Ще направи всичко, за да го предотврати.

— А осъзнава ли, че най-много ще ме нарани, ако би посегнала на самата себе си?

— Да, мисля, че разбира това. И вярвам, че започва да ми се доверява. Тя знае, че аз убедих съдията да я пусне, за да дойде тук, вместо да отиде в затвора. Успяхте ли да узнаете какво е накъсала вчера?

— Софи се бе справила със сглобяването на парчетата. — Сара извади възстановената снимка от чантата си и я подаде на Джъстин. — Не мога обаче да разбера защо тази снимка я е разстроила толкова — рече тя. — Подобна е на повечето други в албума, както и из къщата.

Донъли я разгледа.

— При всичките тези накъсвания и с това лепило е трудно да се твърди каквото и да било. Ще се обадя на сестрата да я доведе.

Лори беше облечена с някои от дрехите, които Сара бе донесла. Джинсите и белият пуловер подчертаваха сините й като метличина очи. Косата й беше разпусната. Беше без грим и приличаше на шестнадесетгодишна. Като видя Сара, тя се втурна към нея и двете сестри се прегърнаха. Докато я галеше по косата Сара, си помисли: „Когато отидем на процеса, тя трябва да изглежда именно така. Млада. Уязвима“.

Тази мисъл й помогна да се стегне. Осъзна, че когато се съсредоточеше върху защитата на Лори, собствените й емоции минаваха на заден план.

Лори седна в едно от креслата. Явно нямаше никакво намерение да се приближава до кушетката. И незабавно го показа.

— Обзалагам се, че възнамеряваше да я накараш да легне, нали? — Отново говореше острият глас.

— С Кейт разговарям, нали? — любезно попита Джъстин.

Лори вече не изглеждаше на шестнадесет години. Лицето й беше станало някак си сурово. Не, направо каменно, помисли си Сара. Тя беше остаряла.

— Да, Кейт е. И искам да ти благодаря за това, че вчера спаси онази глупачка от затвора. Това наистина щеше да я довърши. Опитах се да я спра да не пише шантавото писмо на жената на Алън онзи ден, но тя не ме послуша и сега видяхте какво се случи.

— Лори ли написа писмото? — попита Джъстин.

— Не, Леона го написа. Глупачката се канеше да напише съболезнователно писмо. Резултатът щеше да е също толкова лош. Кълна се, че не мога да я понасям, както и онези другите две. Едната пощуряла по Алън Грант, а другата, малката, все плаче. И ако не млъкне скоро, ще я удуша.

Сара не можеше да свали очи от Лори. Тази личност, която наричаше себе си Кейт, живееше вътре в Лори и ръководеше или се опитваше да ръководи действията й. И ако Лори се появеше на свидетелското място така арогантна и нахакана, нито един състав от съдебни заседатели не би я оправдал.

Джъстин каза:

— Знаеш, че не съм включил още видеокамерата. Тази сутрин се появи ужасно бързо. Ще може ли да я пусна сега?

Последва ядно присвиване на раменете.

— Давай. Така или иначе ще го направиш.

— Кейт, вчера Лори беше страшно много разстроена, нали?

— Би трябвало да знаеш. Беше там.

— Бях там, след като тя вече бе изпаднала в истерия. Просто се чудех дали не можеш да ми кажеш каква беше причината.

— Обсъждането на този проблем е забранено.

Донъли, изглежда, не се притесни.

— Добре, ще го оставим настрана. А можеш ли да ми покажеш какво правеше Лори, когато се случи това?

— Не се и надявай, приятелче. — Тя завъртя глава. — О, спри да ревеш!

— Деби ли плаче? — запита Джъстин.

— Че кой друг?

— Не знам. Колко сте там?

— Не сме много. Някои си отидоха, след като Лори се прибра вкъщи. И толкова по-добре. Беше започнало да става пренаселено. Казах, млъкни!

— Кейт, може би ако говоря с Деби, ще успея да разбера какво я тормози толкова.

— Давай. Аз не успявам да се справя с нея.

— Деби, моля те, не се страхувай. Обещах, че нищо лошо няма да ти се случи. Ще поговориш ли с мен? — Гласът на Донъли беше мил, увещаваш.

Промяната настъпи за секунда. Косата падна напред, чертите се омекотиха, устата се нацупи, устните затрепериха, ръцете в скута й се сключиха една в друга, краката се залюляха над пода. Сълзи се затъркаляха по бузите й.

— Здравей, Деби. Днес много плачеш, нали?

Тя енергично кимна с глава.

— Случило ли ти се е нещо вчера?

Тя отново кимна в знак на съгласие.

— Деби, знаеш, че те обичам. Знаеш, че те пазя. Мислиш ли, че можеш да ми се довериш?

Колебливо кимване.

— Тогава можеш ли да ми кажеш какво те плаши?

Тя завъртя отрицателно глава.

— Значи не можеш. Тогава вероятно ще ми покажеш? Ти ли пишеше в дневника?

— Не. Лори пишеше. — Гласът беше мек, детски и тъжен.

— Лори е писала, но ти знаеш какво е било, нали?

— Не съвсем. Аз сега се уча да чета.

— Добре. Покажи ми какво правеше Лори.

Тя вдигна въображаема химикалка, направи движение, като че отваря тетрадка, и започна да пише във въздуха. После се поколеба, подържа химикалката, сякаш се е замислила, огледа се наоколо и след това ръката й посегна да обърне следващата страница.

Очите й се разшириха. Устата и се отвори в ням вик. Тя скочи, хвърли надалеч тетрадката и започна да къса нещо с двете си ръце, лицето й беше застинало в неописуем ужас.

Внезапно тя спря, отпусна ръце и се разнесе вик:

— Деби, веднага се прибирай! Слушай, докторе, може да ми е писнало от това дете, но аз трябва да се грижа за него. Изгори тази снимка, чуваш ли ме? Просто не й позволявай да я види още веднъж.

Кейт беше взела нещата в свои ръце.

В края на сеанса придружителят дойде за Лори.

— Можеш ли да дойдеш пак? — помоли тя Сара на тръгване.

— Да, по което време д-р Донъли препоръча, че ще е добре.

Когато Лори излезе, Джъстин подаде снимката на Сара.

— Виждате ли нещо, което би могло да я изплаши?

Сара се вгледа в нея.

— Не може да се различи кой знае какво с всички тези ръбове от накъсването и засъхналото лепило. Човек би казал, че й е студено, така както е обгърнала ръце около себе си. Носи същия бански костюм, с който е облечена и на снимката в библиотеката, на която сме заедно. Беше направена няколко дни, преди да бъде отвлечена. Всъщност това е банският, който е носела, когато изчезна. Смятате ли, че е възможно това да е предизвикало ужаса й?

— Твърде е вероятно. — Д-р Донъли прибра снимката в досието на Лори. — Днес денят й ще бъде доста зает. Сутринта е на искуствотерапия, а следобед на сеанс по водене на дневник. Все още отказва да направи стандартните тестове. Ще имам възможност да я наблюдавам как се държи сред другите пациенти. Надявам се, да дойде времето, когато ще може да говори с мен, без вие да сте до нея. Мисля, че това ще стане.

Сара се изправи.

— Кога да бъда тук?

— Веднага след вечерята. Шест часът добре ли е за вас?

— Разбира се. — Като си тръгваше, Сара пресметна с колко време разполагаше. Сега беше почти обяд. Ако имаше късмет, щеше да си стигне вкъщи до един. И трябваше да тръгне обратно преди четири и половина, за да избегне най-големите задръствания. Това правеше три часа и половина, които можеше да прекара зад бюрото си.

Джъстин я изпрати до приемната и се загледа след нея. Стройното й тяло беше гордо изправено, голямата чанта — преметната през рамо, главата високо вдигната. Точно така, с вирната брадичка, помисли си той, добро момиче. После, докато я наблюдаваше как се отдалечава по коридора, той я видя да пъха и двете си ръце дълбоко в джобовете, сякаш да се предпази от студа, който единствено тя усещаше.

Част четвърта

68

Голямото жури бе свикано на седемнадесети февруари и не му отне много време да обяви Лори за виновна по обвинението в предумишлено убийство на Алън Грант. Насрочена бе и датата на процеса — пети октомври.

На следващия ден Сара се срещна с Брендън Муди в „Соларис“, известен ресторант зад ъгъла на областния съд в Бърджин. Всички съдии и адвокати, които влизаха в ресторанта, спираха да поприказват със Сара. Би трябвало да седи на една маса заедно с тях и да се шегуват, помисли си Брендън, вместо срещата им да е такава.

Сара бе прекарала цялата сутрин в библиотеката на съда в издирване на случаи на защита при невменяемост и понижени умствени възможности. Брендън виждаше тревогата в очите й, начина, по който се стопяваше усмивката й щом този, който я поздравяваше, отминеше. Изглеждаше бледа и имаше сенки под очите. Той се зарадва, като видя, че тя си поръчва обилен обяд, и й го каза.

— Като че ли всичко има вкус на плява, но не мога да си позволя да легна болна поне не на този етап от играта — рече иронично Сара. — А при теб как е, Брендън? Какво е положението в колежа?

— Както се очакваше. — Брендън с наслада отхапа от чийзбургера си. — Не съм стигнал много далеч, Сара. — Той извади бележките си. — Най-добрата и може би най-опасната свидетелка е Сюзън Граймс, която живее срещу Лори. Тази, с която си говорила два пъти по телефона. От октомври насам тя е забелязала Лори да излиза редовно между осем и девет вечерта и да се прибира не по-рано от единадесет, а дори по-късно. Твърди, че през всичките тези случаи Лори е изглеждала различно — много секси, обилен грим, предизвикателно разпусната коса, дънките напъхани в ботуши на висок ток — някакъв напълно необичаен за нея стил. Момичето е сигурно, че Лори е отивала на любовна среща.

— Има ли нещо, което да подсказва, че се е срещала тъкмо с Алън Грант?

— В писмата тя е посочила няколко определени дати, но ако се проверят, става ясно, че няма нищо вярно — откровено призна Муди. Той извади бележника си. — На шестнадесети ноември Лори е написала, че й било много хубаво в прегръдките на Алън предишната нощ. Предишният ден е петък, петнадесети, и Алън и Карън Грант са били заедно на някакво събиране в колежа. Същите фантазии, що се отнася до втори декември, както и за дванадесети, четиринадесети, а после и за шести и единадесети януари. Мога да продължа така до двадесет и осми януари. Надявах се да докажа, че Алън Грант я е подмамвал — там е работата. Известно ни е, че тя е обикаляла около къщата му, но нямаме и най-малкото доказателство, че той е знаел за това. Всъщност фактите сочат точно обратното.

— В такъв случай според теб всичко е било само измислица на Лори и не можем дори да твърдим, че Алън Грант се е възползвал от нейното отчаяние?

— Има още един човек, с когото искам да говоря, една преподавателка, която е в отпуск по болест. Името й е Вера Уест. Дочух някакви слухове за нея и Грант.

Приятният шум от гласовете на другите посетители, смеховете и потрепването на приборите, всички тези познати звуци, които някога бяха част от работния й ден, изведнъж станаха досадни и дразнещи за Сара. Тя разбираше какво й казваше Брендън Муди. Ако Лори наистина си бе измислила всички тези срещи с Алън Грант, ако в отсъствието на съпругата си той е имал любовна връзка с друга жена и Лори бе научила за това, твърдението на прокурора, че тя е убила в пристъп на ревност, само щеше да придобие по-голяма достоверност.

— Кога ще разпиташ Вера Уест? — попита Сара.

— Скоро, надявам се.

Сара глътна остатъка от кафето си и поиска сметката.

— По-добре да се прибирам. Трябва да се срещна с хората, които ще купуват къщата ни. И знаеш ли какво? Тази мисис Хокинс се оказа, че не е коя да е, а съпругата на преподобния Боби Хокинс.

— А кой е той? — попита Брендън.

— Новият проповедник на „Църквата на въздушния път“. Религиозното предаване, по което се появи мис Пъркинс и заяви, че Джим е името на човека, с когото е била Лори в онази закусвалня преди години.

— Я виж ти. Какъв мошеник. И как се случи, че тъкмо той купува къщата ви? Не е ли прекалено съвпадение, че е забъркан и с онази Пъркинс.

— Не е точно така. Жена му беше харесала къщата още преди предаването. Освен това Пъркинс му е писала, а не той на нея. Получихме ли някакъв отговор на запитването до полицията в Харисбърг относно „Джим“?

Брендън Муди се беше надявал Сара да не го пита за това. Внимателно подбирайки думите си, той рече:

— В интерес на истината получихме. Има един Джим Браун от Харисбърг, който е всеизвестен изнасилвач на деца. Досието му е дълго цяла миля. Намирал се е в района на закусвалнята, когато Лори е била забелязана там. Още тогава снимката му е била показана на мис Пъркинс, но тя не е успяла да го разпознае. Искали да го разпитат, но след като Лори била открита, той изчезнал безследно.

— И оттогава не се е появявал?

— Умрял е в затвора в Сиатъл преди шест години.

— За какво е бил осъден?

— Отвличане и изнасилване на петгодишно момиченце. На процеса тя свидетелства за двата месеца, които е прекарала с него. Четох показанията. Малко сладко детенце. И толкова изтормозено. Навремето всички вестници писаха за случая.

— Това означава, че дори той да е похитителят на Лори, не би могъл да ни свърши никаква работа. Ако Лори си припомни всичко и най-вече него и успее да опише какво й е сторил, прокурорът ще донесе в съдебната зала вестниците от Сиатъл и ще твърди, че тя просто е възпроизвела същия случай.

— Ние обаче не знаем дали този човек въобще има нещо общо с Лори — възрази Муди. — Ако е така все пак, ти си права — независимо какво ще си спомни Лори за него, то ще прозвучи като лъжа.

Нито един от двамата не изказа на глас мисълта, която се въртеше в ума им. Така както вървяха нещата, може би трябваше да се споразумеят с прокурора Лори да се признае за виновна, за да се избегне по-голямата присъда. Ако това се окажеше наложително, до края на лятото Лори щеше да е вече в затвора.

69

Бик и Оупъл пътуваха заедно с Бетси Лайънс към къщата на Кениън. И двамата бяха облечени доста строго за тази среща. Бик носеше сиво раирано сако с бяла риза и синьо-сива вратовръзка. Палтото му беше тъмносиво, а кожените ръкавици — сиви.

Оупъл беше изсветлила и фризирала косата си в модния салон от веригата на Елизабет Арден. Реверите и яката на сивата й рокля бяха лилави. Отгоре беше облякла подходящо черно палто с тясна самурена яка. Обувките и чантата й марка „Гучи“ бяха от черна змийска кожа.

Бик седеше на предната седалка до Лайънс. Агентката бърбореше и показваше различните забележителности на града, но от време на време хвърляше поглед и към Бик. Беше я изненадал въпроса на един неин колега: „Бетси, знаеш ли кой е този човек?“.

Тя, разбира се, знаеше, че той работи в телевизията. Но не бе предполагала, че води свое собствено предаване. Бетси реши, че преподобният Хокинс е изключително привлекателен и чаровен мъж. Сега той разправяше за преместването си в околностите на Ню Йорк.

— Когато бях поканен да работя за „Църквата на въздушния път“, разбрах, че трябва да наемем къща някъде наоколо. Аз не харесвам особено много големите градове. Карла бе натоварена с неприятното задължение да ни намери дом и ето че се е спряла на този град и на тази къща.

Слава тебе, Господи, помисли си Бетси Лайънс.

— Единственото ми колебание е продиктувано от страха — продължи проповедникът с учтивия си, гальовен глас — да не би Карла впоследствие да се разочарова. Честно казано, си мислех, че подобна къща изобщо не би трябвало да бъде предлагана за продан.

Бетси Лайънс потръпна при тази мисъл.

— Момичетата ще се чувстват по-щастливи в някой по-малък дом — увери ги тя. — Ето това е улицата. Спускате се надолу по булевард „Линкълн“, минавате покрай всичките тези прекрасни къщи, след това пътят завива и излизате на улица „Туин Оукс“.

Когато свърнаха по нея, Бетси заизрежда имената на съседите.

— Уилямс е собственикът на банката „Уилямс“. Семейство Кимбъл живеят в онази къща в стил Тюдор. А тази тук е на Кортни Майер, актрисата.

На задната седалка Оупъл мачкаше нервно ръкавиците си. Всеки път, когато идваха в Риджууд, й се струваше, че се пързалят върху тънък лед настоятелно и упорито, приближавайки се все по-близо до момента на пропадането.

Сара ги очакваше. Това беше първият път, когато Оупъл се срещаше с нея, и реши, че е привлекателна. Както и че е от онзи тип жени, които се разхубавяват с всяка изминала година. Бик би я подминал, докато е била малка. На Оупъл й се искаше Лий да не бе имала златиста коса чак до кръста. Искаше й се Лий да не бе излизала на пътя в онзи ден.

Овца, пременила се като агне, помисли си Сара, подавайки ръка на Оупъл. После се зачуди защо, за бога, този стар ирландски израз, един от любимите на баба й, бе й хрумнал така внезапно. Мисис Хокинс беше просто добре облечена жена, с модна прическа и в средата на четиридесетте. Тънките устни и малката брадичка й придаваха плахо, почти лукаво изражение. А може би преподобният Боби Хокинс имаше твърде обаятелно излъчване. Той като че ли изпълваше стаята и поглъщаше цялата енергия в нея. Веднага започна да говори за Лори.

— Не знам дали ви е известно, че ние се молихме по нашето предаване мис Томасина Пъркинс да си спомни името на похитителя на вашата сестра.

— Гледах предаването — отговори му Сара.

— Проверихте ли дали името Джим няма някаква евентуална връзка със сестра ви? Защото неведоми са пътищата Божии. Понякога са явни и открити, понякога тайни и скрити.

— Няма нещо, което да не сме проверили за защитата на сестра ми. — Гласът на Сара прозвуча категорично, с което искаше да покаже, че не желае да обсъжда повече този въпрос.

Той разбра намека.

— Стаята е прекрасна — заяви, докато разглеждаше библиотеката. — Жена ми не спря да ме убеждава колко щастлив съм щял да се чувствам да работя тук, заобиколен от всичките тези библиотеки и огромни прозорци. Обичам винаги да съм на светло. А сега не бих искал да отнемам повече от времето ви. Ако може само мисис Лайънс да ни разведе из къщата за последен път, след което моят адвокат ще се свърже с вашия за уреждането на документите.

Бетси Лайънс отведе двамата на горния етаж, а Сара се зае с подреждането на бележките, които си беше водила в юридическата библиотека. Изведнъж реши, че ще е по-добре да замине за Ню Йорк.

Семейство Хокинс и Бетси Лайънс се обадиха да кажат, че си тръгват. Преподобният Хокинс обясни, че би искал вътрешен архитект да започне работа по къщата колкото е възможно по-скоро, като въобще нямало да влиза в библиотеката, докато Сара работи в нея. Кога би било подходящо да дойде?

— Утре или вдругиден между девет и дванадесет часа или късно следобед — отговори му Сара.

— Утре сутринта тогава.

Когато Сара се върна от клиниката и влезе в библиотеката следващия следобед, тя не би могла да предположи, че отсега нататък всяка дума, произнесена от нея в тази стая, ще задейства сложна апаратура и че всеки неин разговор ще бъде записван на касетофон, скрит в стената зад шкафа в стаята за гости.

70

В средата на март Карън Грант пътуваше към Клинтън, като се надяваше това да й е за последен път. Седмици наред след смъртта на Алън тя прекарваше съботните дни из къщата, като преглеждаше вещите, трупани в нея през шестте години брачен живот, избираше мебелите, които искаше да вземе в апартамента си в Ню Йорк, а за останалите се бе уговорила с един агент да ги прибере. Бе продала колата на Алън, а къщата беше предоставила за продан. Днес в местната църква щеше да има заупокойна служба в негова памет.

На следващия ден заминаваше за Сейнт Томас за четири дни. Докато караше бързо към тунела в Ню Джърси, тя си мислеше колко би било хубаво да се махне от всичко, макар и за кратко. Условията на пътуването бяха чудесни. Беше поканена във Френчман Рийф — едно от любимите й места.

Едуин също щеше да бъде там. При мисълта за него пулсът й се ускори и без да усети, тя неволно се усмихна. След няколко месеца вече нямаше да има нужда да се крият.

Службата беше същата като при погребението. Объркващо беше да се слушат всичките тези хвалебствия за Алън. Карън усети, че плаче. Луиз Ларкин, която седеше до нея, я прегърна.

— Само ако ме бе послушал — прошепна й Карън. — Предупреждавах го, че това момиче е опасно.

След службата имаше прием в дома на Ларкин. Карън винаги се бе възхищавала на къщата им. Беше на повече от сто години и бе великолепно реставрирана. Напомняше й за къщите в Коупърс таун, където живееха приятелите й от училище. Беше израснала в ремарке и още си спомняше как едно от децата в училище я бе попитало присмехулно дали родителите й предоставяха подвижната хралупа да бъде снимана за коледни честитки.

Семейство Ларкин бяха поканили не само членове на факултета и на административния състав, но и доста студенти. Някои от тях изказваха горещи съжаления за смъртта на Алън; други разказваха известни случки от неговия живот. Очите на Карън се навлажниха, докато обясняваше колко все повече й липсва Алън с всеки изминал ден.

В другия край на стаята четиридесетгодишната Вера Уест — най-новият член на учителския колектив, беше прегърнала чаша с бяло вино. Кръглото й, приятно лице беше обградено от къса, естествено къдрава кестенява коса. Тъмни очила скриваха пъстрите й очи. Те не й служеха за корекция на зрението. Страхуваше се, че погледът й е прекалено издайнически. Тя отпиваше полека от виното, като се опитваше да забрави как само преди няколко месеца на факултетското събиране Алън, а не жена му стоеше в отсрещния край на стаята. Вера се надяваше, че взетата отпуска по болест ще й помогне да се пребори с бушуващите чувства, за които никой не трябваше да подозира. Докато отмяташе с ръка кичура коса, който винаги успяваше да падне на челото й, тя си спомни думите на един поет, живял през деветнадесети век: „Неизречената никога тъга е най-непосилното ни бреме“.

Луиз Ларкин се приближи до нея.

— Толкова е хубаво, че си отново сред нас. Много ни липсваше. Как се чувстваш? — Очите на Ларкин гледаха изпитателно.

— Много по-добре, благодаря ти.

— Грипът е доста изтощителна болест.

— Да, така е. — След погребението на Алън Вера бе избягала във вилата си на Кейп Код. Грипът беше извинението, с което се бе обадила на декана тогава.

— Карън всъщност изглежда доста добре за човек, когото наскоро е сполетяла такава непоправима загуба, не мислиш ли, Вера?

Вера поднесе чашата към устните си, отпи и после рече спокойно:

— Карън е прекрасна жена.

— Искам да кажа, че ти си отслабнала толкова много и лицето ти е толкова изпито. Кълна се, ако бях случаен човек и трябваше да позная коя от двете ви е вдовицата, веднага щях да посоча теб.

Луиз Ларкин стисна ръката на Вера и се усмихна състрадателно.

71

Лори се събуди от шепота на гласове, който долиташе откъм коридора. Този шум тя чуваше вече три месеца и той й действаше успокоително, февруари, март, април: сега беше началото на май. В света отвън, преди влизането си тук, на улицата, в колежа, та дори вкъщи, бе започнала да се чувства, като че ли пропада в пространството, безсилна да спре ужасния полет надолу. В клиниката, тя беше сякаш извън времето. Пропадането й бе забавено. Изпитваше благодарност за получения отдих, макар да знаеше, че в края на краищата никой не е в състояние да я спаси.

Бавно се надигна и обгърна с ръце краката си. Един от най-прекрасните моменти през деня — когато се събудеше със съзнанието, че кошмарът с ножа не я е преследвал през нощта и че всичко онова, което я дебнеше, беше далеч оттук.

Това бе от нещата, за които искаха от нея да пише в дневника си. Пресегна се към нощното шкафче и взе тетрадката и химикалката. Имаше време да нахвърля няколко мисли, преди да се облече и слезе за закуска. Подпря възглавниците, облегна се на тях и отвори тетрадката.

Вътре откри изписани страници, които ги нямаше миналата вечер. От горе до долу някаква детска ръка бе написала едно и също: „Искам мама. Искам да си отида вкъщи“.

Късно същата сутрин, докато седеше заедно със Сара пред на бюрото на Джъстин Донъли, Лори внимателно го изучаваше как чете дневника. Какъв голям мъж, помисли си тя, с тези широки рамене, изсечени черти и гъста тъмна коса. Харесваше очите му. Бяха наситено тъмносини. Тя обикновено не харесваше мустаци, но неговите изглеждаха толкова добре, особено над равните, бели зъби. Харесваше също и ръцете му. Широки, но с дълги пръсти. С тъмен тен и без следа от косми по тях. Смешно беше, че мустаците на д-р Донъли й се струваха великолепни, а не понасяше косми по ръцете или раменете на някой мъж. Усети се, че произнася тази мисъл на глас. Донъли вдигна глава.

— Лори?

Тя потръпна.

— Не знам защо казах това.

— Би ли го повторила?

— Казах, че не понасям косми по ръцете или раменете на мъж.

— Защо мислиш, че ти хрумна това?

— Тя няма да ти отговори.

Този път Сара веднага разпозна гласа на Кейт.

Джъстин изглеждаше спокоен.

— Хайде, Кейт — рече той весело. — Не можеш да продължаваш да притискаш Лори. Тя иска да говори с мен. Или може би това е Деби. Мисля, че Деби е писала в дневника миналата нощ. Прилича на нейния почерк.

— Е, със сигурност не е моят.

За последните три месеца тонът звучеше по-смекчено. Някакво странно разбиране се беше изградило между Джъстин и превъплъщението на Лори — Кейт.

— Мога ли да говоря с Деби сега?

— Е, добре. Само не я разревавай отново. Омръзнаха ми подсмърчанията на това хлапе.

— Кейт, преиграваш — рече Джъстин. — Ти защитаваш Деби и Лори и двамата знаем това. Но трябва да ме оставиш да ти помогна. Заела си се с прекалено трудна задача и няма да се справиш сама.

Падащата напред коса беше обичайният знак. Сърцето на Сара се късаше, докато слушаше гласа на изплашеното дете, което наричаше себе си Деби. Така ли се беше чувствала Лори през онези две години, докато я бе нямало: плачеща, ужасена, копнееща за хората, които обича?

— Здравей, Деби — подхвана Джъстин. — Как се чувства днес голямото момиче?

— По-добре, благодаря ти.

— Деби, толкова се радвам, че започна отново да пишеш в дневника. Знаеш ли защо написа това миналата нощ?

— Знаех, че дневникът е празен. Преди това обаче го разтърсих.

— Разтърсила си дневника? Какво очакваше да има вътре?

— Не знам.

— Какво те беше страх да не намериш, Деби?

— Още снимки — прошепна тя. — Сега трябва да тръгвам, те ме търсят.

— Кой? Кой те търси?

Но тя си беше отишла.

Чу се мързелив смях. Лори беше кръстосала крака и леко се бе отпуснала в стола. Със съзнателно предизвикателен жест тя прокара пръсти през косата си.

— Ето я и нея. Опитва се да се скрие, надява се да не я открият.

Сара настръхна. Това беше Леона, другата личност, тази, която пишеше писмата до Алън Грант. Презряната жена, която го бе убила. През тези месеци се беше появявала само два пъти.

— Здравей, Леона. — Джъстин се приведе напред над бюрото, начинът, по който оказваше любезно внимание на някоя привлекателна жена. — Надявах се, че ще ни посетиш.

— Човек трябва все пак да покаже, че е жив. Не може постоянно да стои безучастен. Да имаш цигара?

— Разбира се. — Той бръкна в чекмеджето, извади пакета и й запали цигара. — Май си без настроение, Леона?

Тя потръпна.

— О, знаеш как е. Бях доста луда по професор „цуни-гуни“.

— Алън Грант?

— Да, обаче слушай, всичко свърши, нали? Съжалявам за него, но се случват и такива неща.

— Какви неща?

— Имам предвид, че ме напъха в ръцете на психиатъра и ме изпорти пред декана на колежа.

— Била си му ядосана за това, нали?

— А ти как мислиш. Лори също, само че по други причини. Тя наистина се справи отлично, когато го баламосваше в коридора.

Май ще се наложи да се споразумея с прокурора — рече си Сара. Ако тази личност продължаваше да се държи така, без да проявява и най-малката следа от съжаление…

— Ти знаеш, че Алън е мъртъв…

— О, да, свикнах с това. Макар че стресът беше голям.

— А знаеш ли как е умрял?

— Разбира се, че знам. Нашият кухненски нож. — Перченето изчезна. — Молех се на бога да го бях оставила в стаята си онази нощ, когато отидох в дома му. Наистина бях луда по него.

72

През трите месеца от началото на февруари до края на април Брендън Муди посещаваше често колежа в Клинтън. Той беше станал познато лице. Бърбореше си със студентите в студентския център, разговаряше с преподавателите, постепенно се сближи с обитателите от блока на Лори.

Към края на този период той бе научил твърде малко неща, които биха могли да бъдат от полза при защитата на Лори, макар че беше открил някои, които поне щяха да облекчат присъдата й. През първите три години от следването си тя е била образцова студентка, харесвана еднакво и от възпитаниците на колежа, и от преподавателите.

— Харесвана, с което нямам предвид, поддържане на близки отношения — сподели един студент от третия етаж на блока. — Нормално е за приятели след известно време да си разправят за гаджетата, за семейството, или въобще за каквото ги вълнува. Лори не обичаше да се доверява. Тя не се делеше от другите и беше винаги любезна, но ако някой я закачеше за Грег Бенет, който очевидно бе луд по нея, просто го разкарваше. Никога не разкриваше душата си напълно.

Брендън Муди бе проучил внимателно произхода на Грег Бенет. Семейството плащаше за обучението му. Умен. Напуснал колежа, за да се занимава с търговия, пробил си ушите, после се върнал, за да завърши образованието си. Завършил едновременно две специалности с отличие. Дипломирал се през май. През септември заминава да учи за магистър в Станфорд. Момче, което всеки родител би мечтал дъщеря му да доведе вкъщи, за да го представи на семейството. В момента, в който тази мисъл се стрелна в ума на Брендън, той си спомни, че същото бяха казвали и за Тед Бънди, а той се бе оказал сериен убиец.

Всички студенти споделяха мнението, че в Лори бе настъпила дълбока промяна след смъртта на родителите й. Много непостоянна в настроенията си. Отдръпване от околните. Вечни оплаквания от главоболие. Нередовно посещаване на лекциите. Закъсняване със заданията за домашно.

— Понякога ще ме отмине, без да каже даже здравей, или ще ме погледне с такова изражение, като че ли не ме е виждала никога преди — обясни един по-млад студент.

Брендън не спомена на никого за заболяването на Лори „множествена личност“. Сара настояваше да се запази в тайна поне до делото и не искаше излишна публичност по този въпрос.

Голяма част от студентите бяха забелязали Лори да излиза сама нощем и да се връща доста късно. Това предизвикало любопитството им и те се опитвали да се досетят с кого се среща. Някои започнали да правят догадки за Алън Грант, заинтригувани, че Лори най-често пристигала за часовете му рано, а след края им нарочно се мотаела, за да може да поговори с него.

Жената на декана, Луиз Ларкин, обичаше да си бъбри с Муди. Именно от нея той подразбра, че Алън Грант е проявявал интерес към една от новите преподавателки по английски. Тръгвайки по следата на мисис Ларкин, той се срещна с Вера Уест, но тя го бе отрязала веднага.

— Алън Грант беше добър приятел с всички — бе отвърнала Уест, пренебрегвайки намеците в неговите въпроси.

Отново трябваше да започне да разнищва нещата, мрачно си помисли Брендън. Проблемът беше в това, че учебната година приключваше скоро и голяма част от старите студенти, които познаваха Лори добре, щяха да се дипломират. Хора като Грег Бенет например.

С тези мисли в главата Брендън се бе обадил на Бенет, за да го покани да се видят отново на чаша кафе. Грег щеше да отсъства през съботата и неделята, така че се бяха разбрали да се срещнат в понеделник. И както обикновено, Бенет беше попитал за Лори.

— Доколкото знам от сестра й, тя се справя доста добре — му бе отговорил Брендън.

— Напомнете на Сара да ми се обади, ако има нещо, с което мога да помогна.

Докато караше обратно към къщи, Брендън разсъждаваше, че се бе изнизала още една безрезултатна седмица. А за свое най-голямо разочарование се сети, че жена му даваше парти у тях същата вечер.

— Ще отскоча да пийна нещо в „Соларис“ — рече й той, след като нервно я целуна по челото. — Наистина не мога да проумея как все успяваш да се забъркаш в подобни тъпотии.

— Позабавлявай се, скъпи. Добре ще е да се видиш с приятелчетата.

Тази вечер Брендън се наслади на дългоочакваната си почивка. Седеше на бара и си говореше с познати от прокурорския кабинет. Постепенно разговорът се завъртя около Сара и Лори Кениън. Общото мнение беше, че ще е по-добре за Сара да се споразумее с прокурора.

— Ако отпадне обвинението в предумишлено убийство първа степен, Лори вероятно ще получи между петнадесет и тридесет години, а може би ще излежи една трета от тях и ще излезе на около двадесет и шест или седем.

— Делото е възложено на съдията Армън, а той не обича споразуменията — обади се един от помощник-следователите. — Освен това, когато работата опре до присъда, съдиите не се интересуват дали убийците са с омагьосващо красива външност.

— Не мога да понеса мисълта хубаво дете като Лори Кениън да бъде затворено заедно с онези уличници — заяви друг.

Бил Оуенс, частен детектив, работещ за застрахователна компания, седеше точно до Брендън Муди. Изчака, докато сменят темата, и подхвърли:

— Брендън, не искам да се разчува, че съм те предупредил.

Муди не обърна глава, но очите му се извъртяха към събеседника.

— Какво има?

— Познаваш ли Дани О’Тул?

— Дани, ловеца на съпрузи? Разбира се. Кого е следил напоследък?

— Точно там е въпросът. Оная вечер беше тук и беше понаправил главата, а както напоследък често се случва, разговорът се насочи към случая Кениън. И само чуй това. След смъртта на родителите Дани е бил нает да разследва двете сестри. Ставало дума за някакъв застрахователен иск. Когато по-малката била арестувана, го освободили.

— Звучи подозрително — изсумтя Муди. — Ще проуча тая работа. Благодаря ти.

73

— Хората, които купиха къщата ни, май лазят по нервите на Сара — рече Лори на д-р Донъли.

Джъстин остана изненадан.

— Не съм забелязал такова нещо.

— Да, Сара каза, че прекалено много се навъртат наоколо. Трябва да се настанят в къщата през август, а поискали позволение да започнат преустройството.

— Някога гледала ли си ги по телевизията, Лори?

Тя поклати глава.

— Не обичам такъв вид предавания.

Джъстин изчака. На бюрото му лежеше докладът от лекаря, който водеше изкуствотерапията. Малко по малко в скиците на Лори се оформяше някакъв смисъл. Последните шест работи бяха колажи и във всеки тя бе включила две характерни сцени. Едната показваше люлеещ се стол, върху който имаше дебела пухкава възглавница, а до него фигура на изправена жена; другата — дебелостволо дърво с големи разперени клони пред някаква къща без прозорци.

Джъстин посочи изображенията върху листовете.

— Спомняш ли си да си правила това?

Лори ги погледна с безразличие.

— Разбира се. Не ме бива много като художник, нали?

— Ще се научиш. Лори, погледни този люлеещ се стол. Можеш ли да го опишеш с думи?

Видя как тя се отнася нанякъде. Очите й се разшириха. Тялото й се напрегна. Но той не искаше някоя от другите й личности да му попречи.

— Лори, опитай.

— Боли ме главата — прошепна тя.

— Лори, ти ми имаш доверие. Ти току-що си спомни нещо, нали? Не се страхувай. Направи го заради Сара, довери ми това нещо, остави го да излезе навън.

Тя посочи люлеещия се стол, стисна устни и притисна ръце към тялото си.

— Покажи ми, Лори. Ако не можеш да говориш, тогава ми покажи какво се е случило.

— Добре. — Отново детският глас.

— Добро момиче си ти, Деби. — Джъстин чакаше.

Тя се захвана с крака отдолу за бюрото му и наклони стола си назад. Ръцете й се прилепиха към тялото, сякаш притиснати от някаква външна сила. Отпусна стола напред, после отново го наклони назад. Лицето й беше сгърчено от страх. „Божията благодат, как сладко звучи това“, запя тя с треперещ детски гласец. Столът се клатеше и потропваше, сякаш наистина беше люлеещ се. С извитото си тяло и неподвижни ръце тя наподобяваше малко дете, седнало в скута на някого. Джъстин погледна към най-горната рисунка. Това беше то. Възглавницата всъщност беше нечий скут. Малко момиченце, държано от някого и пеещо, докато столът се люлее. Напред-назад. Напред-назад.

„… и чудото ще ме отведе у дома.“ Столът спря да се клати. Очите й отново се затвориха. Дишането й стана учестено и мъчително. Тя се изправи и се повдигна на пръсти, за да покаже, че някой я взема на ръце. „Време е да се качваме горе“ — рече с плътен глас.

74

— Отново са тук — забеляза Софи язвително, когато добре познатият тъмносин кадилак спря отпред на алеята.

Сара и Брендън Муди бяха в кухнята и чакаха кафето да стане готово.

— О, боже — простена Сара раздразнено. — Аз съм виновна, че позволих това да се случи. Слушай, Софи, донеси кафето в библиотеката и им кажи, че имам важна среща. В момента не съм в настроение да слушам молитви.

Брендън тръгна след нея и затвори вратата на библиотеката точно когато звънецът иззвъня.

— Радвам се, че не си им дала и ключ — рече той.

Сара се усмихна.

— Не съм чак толкова луда. Работата е, че в тази къща има прекалено много неща, които няма да мога да взема, а те са ужасно нетърпеливи да ги купят. Направих оценка на вещите, но те доведоха свой собствен експерт и май вече всичко това започва да ме изнервя.

— Защо не приключиш наведнъж? — попита Брендън.

— Ами вината си е главно моя. Осведомявам ги, че искам да продам тези и тези неща, после отново хвърлям поглед на вещите из къщата и осъзнавам, че не мога да ги побера в най-обикновен апартамент, затова им казвам, че и другите работи са за продан. Или пък те идват при мен и питат дали тази или онази лампа, картина, маса се продават. И така нататък.

Сара отметна назад косата си. Денят беше топъл и влажен и тя се бе накъдрила в пухкав ореол около лицето й, а цветът напомняше за наситените багри на есента.

— Има и нещо друго — добави тя, докато сядаше зад бюрото си. — Татко никога не пожела да сложи климатична инсталация, а те възнамеряват да монтират някаква нова система. Искат да могат да я включат в момента, в който ние се изнесем. А това означава, че тук ще се напълни с разни работници и какво ли не още.

Дръж си устата затворена, рече на себе си Брендън, докато сядаше в кожения стол от другата страна на бюрото. Той знаеше, че семейство Хокинс бяха платили огромна сума за къщата, а щом бяха готови да купят и мебелите, които Сара не можеше да взема, това означаваше, че няма да има нужда тя да търси други купувачи или да ги държи на склад. Настаняването на Лори в болница струваше цяло състояние, а студентската й застрахователна полица покриваше само малка част. Въобще не ставаше дума за разходите по подготовката на съдебната защита, а и Сара в момента не беше на работа, помисли си той.

— Успя ли да провериш застрахователните ви полици? — попита той.

— Да. Брендън, нещо не разбирам. Няма неизплатен или съмнителен иск. Баща ми винаги е поддържал книжата си в ред. Неговата застраховка отива при майка ни, а в случай че тя го изпревари, при нас. И тъй като той я надживя само с няколко минути, ние сме преките наследници. За съжаление всичко, освен къщата, е поставено под попечителство, което по принцип щеше да е много хубаво, ако не се бяха случили тези злощастни събития. Щяхме да получаваме по петдесет хиляди долара годишно всяка от нас и след пет години щяхме да имаме по четвърт милион. Но няма възможност да вземем цялата сума наведнъж.

— Ами автобусната компания? — попита Брендън. — Подаде ли иск срещу тях?

— Разбира се — отговори Сара. — Но защо им е да се занимават с нас? Ние не сме пострадалите при злополуката.

— О, по дяволите! — възкликна Брендън. — Надявах се да постигна нещо точно по този начин. Ще поканя детектива на едно питие и ще го притисна, но вероятно това е положението. Проклета автобусна компания. Как е Лори?

Сара се замисли над отговора си.

— По-добре е. Според мен започва да свиква със смъртта на майка и татко. Д-р Донъли е чудесен.

— А спомня ли си нещо за смъртта на Алън Грант?

— Нищо. Обаче започва да се сеща за работи, случили се през годините, когато бе отвлечена. Само отделни неща, откъслеци. Джъстин, имам предвид д-р Донъли, е убеден, че е била сексуално малтретирана, през това време. Но дори когато й показва видеозаписите от лечебните сеанси, когато превъплъщенията й говорят вместо нея, това не й помага да си припомни всичко. — Гласът на Сара изгуби спокойния си тон и доби отчаяни нотки. — Брендън, вече сме май месец. За три месеца не съм открила нищичко, което да мога да използвам в защитата си. Тя, изглежда, има три различни личности. Кейт, която е някакъв вид закрилница, нещо като бавачка. Нарича Лори глупачка, ядосва й се, но после се опитва да я пази. Тя е тази, която не й позволява да си припомни случилото се. Леона е сексзвездата. Тя е била фатално привлечена от Алън Грант. Миналата седмица призна на д-р Донъли, че онази нощ е взела ножа със себе си и съжалява за това.

— Боже мили — промърмори Брендън.

— И последната от тях е Деби, четиригодишно хлапе. Тя непрекъснато плаче. — Сара разтвори ръце, после ги отпусна безсилно. — Ето това е, Брендън.

— Тя някога ще се сети ли какво точно се е случило?

— Вероятно, но никой не може да определи кога. Лори има доверие на Джъстин. Разбира, че може да свърши в затвора. Но, изглежда, все още няма проблясък. — Сара го погледна. — Брендън, само не ми казвай, че трябва да искам споразумение.

— Нямам такова намерение — измърмори Брендън. — Поне засега.

Софи влезе в библиотеката, носейки таблата с кафето.

— Оставих ги сами горе — съобщи тя. — Не съм сбъркала, нали?

— Не, разбира се — отговори Сара. — В края на краищата той е проповедник, Софи. Сигурно не тъпче тайно дрънкулки по джобовете си.

— Днес препирнята е на тема дали да се свърже твоята баня с тази на Лори и да бъдат направени в стил „Якудзи“. Мислех, че свещениците живеят скромно. — И тя постави таблата на бюрото.

— Не е задължително — отбеляза Брендън. Той сложи три бучки захар в кафето си и енергично го разбърка. — Сара, Грег Бенет наистина не е наясно какво е предизвикало реакцията на Лори миналата година. Мисля, че все още е много влюбен в нея. Вечерта, преди Грант да бъде убит, група студенти обсъждали отношенията на Лори с професора и Грег подочул от разговора. Изхвърчал като бесен от студентския център.

— Ревност? — бързо попита Сара.

Брендън сви рамене.

— Дори да е така, едва ли има някаква връзка със смъртта на Алън Грант, освен ако…

— Освен ако Лори не си върне паметта.

На вратата се почука. Сара вдигна очи.

— Пригответе се за благословия — промърмори тя, после извика: — Влезте.

Бик и Оупъл, с лица, озарени от смирени усмивки, се показаха на прага. Бяха облечени непретенциозно. Бик беше свалил сакото си, късите ръкави на тениската му разкриваха мускулести ръце, покрити с леко посивели косми. Оупъл беше сложила свободен панталон и памучна блуза.

— Няма да ви притесняваме, само искахме да попитаме как сте — рече тя.

Сара им представи Брендън Муди. Той изръмжа нещо като поздрав.

— А как е малкото момиче? — обади се Бик. — Нямате представа колко много хора се молим за нея.

75

Джъстин Донъли не искаше да признае пред Сара, че вече не се надява Лори да си спомни нещо важно преди започването на процеса. Заедно с две свои сътруднички, Пат и Кати, едната изкуствотерапевтка, а другата по водене на дневник той прегледа още веднъж видеозаписите на сеансите с Лори.

— Забележете, че сега другите й „личности“ вече ми имат доверие, а също и желание да говорят, но са като непробиваема стена, щом стане дума за случилото се през нощта на двадесет и осми януари или през годините, когато Лори е била отвлечена. Хайде отново да се спрем на всяка една поотделно:

— Кейт е на тридесет и три, което доста я доближава до възрастта на Сара. Мисля, че е била създадена от Лори като закрилник, такава, каквато е Сара в момента. Обаче, за разлика от Сара, Кейт обикновено е ядосана на Лори, нарича я глупачка и се отвращава, че Лори непрекъснато се забърква в неприятности. Според мен това разкрива усещането на Лори, че тя заслужава Сара да й се сърди.

Деби, четиригодишното дете, иска да говори, но е твърде уплашено или може би не разбира какво точно се е случило. Подозирам, че тя е същата, каквато е била Лори на тази възраст. Понякога проявява чувство за хумор. Сара Кениън твърди, че Лори е била необичайно духовито за възрастта си дете, преди да я отвлекат.

Леона е една доста сексапилна дама. Няма съмнение, че е била луда по Алън Грант и е ревнувала от жена му. Няма съмнение, че е побесняла, когато той я е предал, ето защо е била способна да го убие, само че сега тя говори за него с някакво чувство на топлота, така както се приказва за любим човек. Битката е приключила. Гневът се е уталожил и спомените са вече само за добрите страни.

Намираха се в малката стаичка, в съседство с кабинета на Джъстин. Пролетното слънце грееше в прозорците. От мястото, където седеше, Джъстин можеше да види целия солариум. Някои от пациентите бяха там и се наслаждаваха на слънчевата светлина. Докато гледаше, в солариума влезе Лори под ръка със Сара.

Пат, изкуствотерапевтката, държеше няколко нейни нови работи.

— У вас ли е снимката, която Лори е скъсала у дома си?

— Да. — Джъстин отвори папката.

Терапевтката разгледа фотографията, сравни я с някои от скиците на Лори, после ги нареди едно до друго.

— Добре, а сега вижте това. — Тя показа една изправена фигурка. — И това. И това. Какво мислите?

— Започнала е да рисува фигурката облечена с някакъв гащеризон или бански костюм — забеляза Джъстин.

— Правилно. Сега, забележете, че на тези три скици фигурката е с дълга коса. А вижте разликата на тези двете. Тя е със съвсем къса коса. Така е нарисувала лицето, че ме кара да си мисля за лицето на момче. Ръцете са свити по начина, по който са и на снимката. Мисля, че има вероятност тя да възпроизвежда представата за себе си, но под образа на момче. Как ми се иска снимката да не беше толкова повредена. Със сигурност добре се е справила с накъсването й.

Кати, другата терапевтка, държеше последното съчинение на Лори.

— Това е почеркът на нейната Кейт. Но погледнете колко по-различен е от този през февруари. Все повече и повече заприличва на почерка на Лори. А сега чуйте какво е написала.

„Започвам да се уморявам. Лори ще е достатъчно силна, за да приеме онова, което се налага. Тя иска да се разхожда из Сентръл парк. Иска да си вземе стиковете за голф и да играе в клуба. Ще бъде голямо удоволствие за нея отново да застане на игрището. Наистина ли само преди година за Лори казваха, че е най-добрата голфистка в цял Ню Джърси? Може би затворът не се различава много от това, което е тук. Може би е също толкова безопасен, колкото и това място. Може би кошмарът с ножа ще остане далеч извън затвора. Никой няма да успее да се промъкне при толкова много охрана. Няма да успеят да дойдат с нож през нощта. В затвора цялата пристигаща поща се проверява. Това означава, че снимките не могат сами да се промъкват в дневниците.“

Терапевтката подаде съчинението на Джъстин.

— Докторе, това вероятно е знак, че Кейт приема вината и наказанието на Лори.

Джъстин се загледа през прозореца. Сара и Лори седяха една до друга. При всяка дума на Сара Лори се смееше. Ако човек не знаеше, можеше да ги вземе за две привлекателни млади жени, седнали на терасата у дома или в някой клуб.

Лекарката по изкуствотерапия беше проследила погледа му.

— Говорих със Сара вчера. Мисля, че е на края на силите си. В деня, в който вратите на затвори се хлопнат зад Лори, можете да очаквате нов пациент, докторе.

Джъстин се изправи.

— След десет минути трябва да са в кабинета ми. Пат, мисля, че си права. Тя рисува различни варианти на скъсаната снимка. Познаваш ли някой, който да я разлепи, да изчисти цялото това лепило и после пак да я възстанови, но така, че да можем да видим нещата по-добре?

Тя кимна.

— Ще опитам.

Той се обърна към Кати.

— Мислиш ли, че ако Лори или Кейт осъзнае какво въздействие ще окаже върху Сара влизането й в затвора, ще бъде по-малко склонна към автоматично самоосъждане?

— Вероятно да.

— Добре. Има и още нещо, което мисля да направя. Ще разговарям с Грег Бенет, бившия приятел на Лори, и ще се опитам да разбера всички обстоятелства от деня, в който тя така се е изплашила от него.

76

Докато се настаняваше на един от столовете в бара на „Соларис“ до Дани, ловецът на съпрузи, Брендън Муди забеляза, че миловидното лице на Дани е започнало да попровисва в долната си част. Пукнатите капиляри по носа и бузите бяха белег за пристрастието му към сухите коктейли „Манхатън“.

Дани поздрави Муди по обичайния си жизнерадостен начин.

— А, ето те и теб, Брендън. Балсам за очите ми.

Брендън изръмжа нещо като поздрав, борейки се с желанието си да каже на Дани какво точно да направи с привнесения си ужасен ирландски акцент. После си припомни причината, която го бе довела тук, както и влечението на Дани към алкохола и към отбора „Метс“, поръча по един „Манхатън“ и попита Дани как смята, че ще се представи неговият отбор през този сезон.

— Блестящо — възкликна Дани щастливо. — Момчетата ще вземат дяволската купа, ей богу!

Познавах те и когато все още можеше да говориш свястно английски, помисли си Муди, но на глас рече:

— Браво, страхотно.

След час, докато Брендън допиваше първото си питие, Дани привършваше третото. Време беше. Брендън насочи разговора към Лори Кениън.

— Работя по този случай — осведоми го той с поверителен шепот.

Очите на Дани се разшириха.

— И аз това чух. Горкото момиче май се е побъркало, а?

— Така изглежда — съгласи се Брендън. — И знаеш ли, смахнала се е, след като родителите й са починали. Колко жалко, че още тогава не е получила обичайната професионална помощ.

Дани се огледа наоколо.

— Напротив, приятел — прошепна той. — Но забрави, че си го чул. Обаче ме е яд, че нищо не знаеш.

Брендън изглеждаше изненадан.

— Искаш да кажеш, че тя е ходела при психиатър?

— Да, в Риджууд.

— Откъде знаеш, Дани?

— Ще си остане между нас, нали?

— Разбира се.

— Веднага след като умряха родителите, аз бях нает да разследвам дискретно двете сестри и техните занимания.

— Не може да бъде! Вероятно са застрахователите? Нещо заради иска срещу автобусната компания?

— Е, Брендън Муди, много добре знаеш, че самоличността на клиента е строго поверителна.

— Разбира се, че е така. Но автобусът се е движел прекалено бързо, спирачките са били неизправни. За двамата Кениън не е имало никакво спасение. Естествено е застрахователната компания да бъде доста нервна и да гледа да се осигури срещу евентуалните ищци. Че кой друг ще е заинтересован да ги разследва?

Дани упорито продължаваше да мълчи. Брендън направи знак на бармана, който обаче поклати отрицателно глава.

— Аз ще откарам приятеля си вкъщи — обеща Брендън. Знаеше, че е време да смени темата. След час, когато настани Дани на предната седалка, той отново подхвана разговора за сестрите Кениън. Докато спираше пред скромното жилище на Дани, Муди просто извади късмет.

— Брендън, приятелю, ти си добър човек — изфъфли Дани с надебелял език. — Знам много добре, че се опитваш да изкопчиш нещо. Да си остане между нас двамата и уличната лампа, но не ми е ясно кой ме нае. Всичко беше много тайнствено. Някаква жена позвъни. Представи се като Джейн Грейвс. Никога не сме се срещали. Обаждаше се всяка седмица, за да ми напомни да й изпратя доклада си. До някаква частна пощенска кутия в Ню Йорк Сити. И знаеш ли кой си мисля, че е бил? Вдовицата на покойния професор. Та нали горкичкото шантаво момиче на Кениън му пишеше писма? А и моите услуги не се ли оказаха ненужни още на следващия ден след убийството?

Дани отвори вратата на колата и слезе.

— Много, много лека нощ и следващия път ме питай направо. Няма да ти струва чак толкова чашки.

77

„Архитектът“, който Бик бе довел в къщата на Кениън при едно от първите си посещения, беше бивш затворник от Кентъки. Именно той постави в библиотеката и в телефона висококачествена апаратура, която се задействаше при звука на човешки глас, а касетофона скри в гостната над кабинета.

Докато Бик и Оупъл се мотаеха из горния етаж с разни пособия за измерване и различни мостри на тапети и бои, за тях беше от лесно по-лесно да сменят касетите. В момента, в който влезеха в колата, Бик започваше да ги пуска и продължаваше да ги слуша отново и отново даже в апартамента им в „Уиндам“.

Сара вечер водеше редовни телефонни разговори с Джъстин Донъли и те бяха златна мина за информация. В началото на Оупъл й се налагаше да полага неимоверни усилия, за да прикрие ужасното си раздразнение от невероятната страст на Бик да научава всяка новина за Лий. Но когато минаха няколко седмици, тя започна да се разкъсва между страха да бъдат разкрити и очарованието на разговорите за проблясъците в паметта на Лори. Разговорът на Сара с доктора за спомена с люлеещия се стол особено ласкаеше Бик.

— Милата ми тя — въздъхна той. — Спомни си само колко красива беше и колко хубаво можеше да пее. Добре я бяхме научили. — Той поклати глава. После се намръщи. — Но тя започва да говори.

Бик беше отворил прозорците на хотелската стая, за да може топлият майски въздух да влезе вътре. Лекият повей издуваше пердетата. Беше оставил косата си малко по-дълга и днес тя беше разрошена. Облечен беше само с едни стари панталони и тениска, която разкриваше гъстите къдрави косми по ръцете му — моята любима възглавничка, както казваше Оупъл. Тя се втренчи в него с боготворящ го поглед.

— За какво си мислиш, Оупъл? — попита той.

— Сигурно ще речеш, че съм луда.

— Все пак опитай.

— Просто ми хрумна, че в този ти вид, в тази минута, с тази коса и тези дрехи, всичко, от което се нуждаеш, е онази златна обица от преди и преподобният Хокинс ще изчезне. Ще бъдеш отново Бик, певецът от нощните клубове.

Бик се взря продължително в нея. Не трябваше да му казвам това, ужаси се мислено Оупъл. Той не би искал да смята, че това е възможно. Но тогава той рече:

— Оупъл, Господ ти е изпратил това откровение. Тъкмо се реех из спомените за старата ферма в Пенсилвания и за люлеещия се стол, в който седях с онова прекрасно същество в прегръдката ми, и в ума ми се оформи един план. А сега ти кажи останалото.

— Кое останало?

Благосклонното му изражение изчезна.

— Без въпроси. Никога никакви въпроси. Знаеш го. Това е между мен и Благословения Господ Бог.

— Съжалявам, Боби. — Тя съзнателно се обърна към него по този начин, знаейки, че това ще го умилостиви.

— Така е добре. Единственото нещо, което научих от всичките касети, е, че не трябва да съм повече по къси ръкави, когато съм сред тези хора. Историята с космите по ръцете ми започва да става досадна. На теб направи ли ти впечатление нещо друго?

Тя изчака.

Бик се усмихна студено.

— Цялата ситуация полека-лека придобива все по-голяма романтичност. Чуй само начина, по който този доктор и Сара се обръщат един към друг. Тонът става все по-топъл и по-топъл. И той е все по-увлечен по нея. За Сара ще е добре да има някой, който да я утешава, след като Лий се присъедини към царството небесно.

78

Карън Грант погледна нагоре и се усмихна широко. Малкият оплешивяващ мъж с набръчкано чело изглеждаше смътно познат. Той връчи визитната си картичка и тя успя да разбере защо й се бе сторило, че го е виждала. Беше детективът, който работеше по случая Кениън, и бе присъствал на погребението. Луиз Ларкин я бе осведомила, че той се навърта из колежа и разпитва студентите.

— Мисис Грант, само ми кажете, ако съм дошъл в неподходящо време. — Муди се огледа наоколо.

— Не, напълно е подходящо — увери го тя. — Сутринта ми е свободна.

— Както разбирам, напоследък туристическият бизнес не се радва на голяма клиентела — подметна Муди нехайно. — Или поне моите приятели са на такова мнение.

— О, както всичко останало, и този бизнес си има проблемите. Интересува ли ви някое пътуване?

Хитра жена, помисли си Брендън, и точно толкова привлекателна, колкото изглежда на пръв поглед. Карън Грант носеше ленено сако в тюркоазно синьо с блуза, която беше в тон с него. Синьо-зеленикавият цвят подчертаваше зеленото на очите й. Брендън забеляза, че облеклото й не беше с марката „К. Март“[1]. Нито пък нефритеният полумесец с диаманти на ревера й.

— Не и днес — отговори той. — Ако ми разрешите, бих искал да ви задам няколко въпроса относно съпруга ви.

Усмивката й се стопи.

— Много ми е трудно да говоря за Алън. Луиз Ларкин ми каза за вас. Вие работите по защитата на Лори Кениън. Мистър Муди, ужасно съжалявам, но Лори отне живота на съпруга ми и заплаши моя.

— Тя не си спомня нищо такова. Тя е едно много болно момиче — рече Брендън тихо. — В това се състои и задачата ми — да се опитам да помогна на съдебните заседатели да го разберат. Преглеждах копията на писмата, които тя или някой е изпращал на професор Грант. Кога разбрахте, че той ги получава?

— В началото Алън не ми ги показваше. Предполагам, че се е боял да не се ядосам.

— Да се ядосате?

— Ами те бяха явно абсурдни. Имам предвид, че някои от така наречените „спомени“ се отнасяха за нощи, в които Алън и аз сме били заедно. Очевидно измислици, но въпреки това бяха наистина неприятни. Случайно видях писмата в чекмеджето на бюрото му и го попитах за тях.

— Колко добре познавахте Лори?

— Не много. Тя е прекрасна голфистка и съм чела статии за нея във вестниците. Срещала съм родителите й на някои събирания в колежа. Много й съчувствах, когато те загинаха. Алън смяташе, че тя е на ръба на нервна криза.

— Били сте в Ню Йорк през нощта, когато той е умрял, нали?

— Да, бях на летището, за да посрещна една клиентка.

— Кога разговаряхте за последен път със съпруга си?

— Обадих му се някъде около осем часа същата вечер. Той беше ужасно разстроен. Разказа ми за случката с Лори Кениън. Чувстваше, че не се е справил с положението. Смяташе, че е щяло да бъде по-добре първо да поговори със Сара и Лори, преди да изпрати Лори при декана. Спомена ми, че искрено е повярвал на твърдението й, че не си спомня да е писала тези писма. Била е толкова шокирана и обидена, когато са я обвинили.

— Предполагам, разбирате, че ако потвърдите това от свидетелското място в съда, би било от голяма полза за Лори.

В този момент сълзи бликнаха от очите на Карън Грант.

— Съпругът ми беше най-доброто и най-прекрасното човешко същество, което някога съм познавала. Той най-малко от всички хора би искал да навредя на това момиче.

Очите на Муди се присвиха.

— Мисис Грант, имало ли е повод да изпитате някакви съмнения, че съпругът ви може и да е влюбен в Лори?

Тя изглеждаше изумена.

— Това е смешно. Момичето е на двадесет или двадесет и една. Алън беше на четиридесет.

— Такива неща са се случвали и друг път. Във всеки случай със сигурност не бих ви винил, ако сте решили да се уверите, да речем, да поразучите.

— Не разбирам за какво говорите.

— Искам да кажа, възможно е да сте наели частен детектив, някой като мен например…

Сълзите секнаха. Карън Грант беше очевидно ядосана.

— Мистър Муди, за нищо на света не бих обидила съпруга си по такъв начин. Но вие успяхте да ме засегнете. — Тя се изправи. — Не мисля, че има за какво повече да разговаряме.

Муди на свой ред се надигна бавно.

— Мисис Грант, моля да ме извините. Опитайте се да разберете, че моята работа е да открия някакво основание за постъпките на Лори. По ваши думи професор Грант е смятал, че Лори е съвсем близо до нервна криза. Ако е имало нещо между тях, ако след това той я е предал на администрацията и тогава тя се е озлобила…

— Мистър Муди, не се опитвайте да оправдавате момичето, което уби съпруга ми, като петните репутацията му. Алън беше дискретен човек и винаги много се притесняваше от ухажванията на студентките. Не можете да промените фактите, за да спасите неговия убиец.

Докато кимаше извинително, погледът на Брендън Муди изучаваше офиса. Приятно тапицирани с червена кожа канапе и столове. Рекламни плакати на екзотични места висяха, поставени в рамки по стените. Във вазите на бюрото на Карън Грант и на малката масичка имаше свежи цветя. Бюрото й обаче съвсем не беше отрупано с книжа, а телефонът не беше иззвънявал, откакто той се намираше в офиса.

— Мисис Грант, бих искал да се сбогувам с нещо по-приятно. Дъщеря ми е стюардеса в „Американ Еърлайнс“. Обожава работата си. Твърди, че туристическият бизнес влиза направо в кръвта. Надявам се, че и с вас е така и че работата ви помага да понесете загубата на съпруга си.

Стори му се леко омилостивена.

— Без нея бих била наистина загубена.

Наоколо нямаше и следа от други хора.

— Колко души работят тук? — попита той нехайно.

— Секретарката е навън по работа. Ан Уебстър, собственичката, днес отсъства по болест.

— Значи вие сте шефът?

— Ан скоро ще се пенсионира. Тогава аз ще отговарям изцяло за агенцията.

— Разбирам. Е, отнех ви доста време.

Муди не напусна хотела веднага. Вместо това се настани във фоайето и започна да наблюдава туристическата агенция. Два часа по-късно той отбеляза, че нито един човек не бе пристъпил прага й. През стъклото можа да види, че Карън не бе вдигнала телефона нито веднъж. Като остави вестника, който му служеше за прикритие, той се отправи към човека от охраната и започна да разговаря с него.

[1] Става дума за сравнително евтини дрехи. — Бел.пр. ↑

79

Грег Бенет караше нагоре към бариерата[1] при изхода на тунела „Линкълн“. Беше топъл мъглив ден, на който по-скоро му приличаше да е юлски, отколкото от последната седмица на май. Беше свалил покрива на новия си „Мустанг“, подарък от дядо му по случай дипломирането. Подаръкът го бе накарал да се почувства неудобно. „Дядо, аз съм на двадесет и пет. Достатъчно голям съм, за да мога да си изкарам сам парите за кола“ — беше се възпротивил той. Тогава майка му го беше дръпнала настрана. „За бога, Грег, не бъди такъв твърдоглавец. Дядо ти толкова се гордее, че си приет в Станфорд, та не може да си намери място от радост.“

В действителност Грег предпочиташе десетгодишния „Форд“, купен на старо, който караше в Клинтън. Още му беше пред очите как хвърля торбите със стиковете за голф на задната седалка и как Лори сяда до него отпред, като го задява за играта му.

Лори.

Той сви с колата към шосе 3 в близост до тунела. Както винаги, движението беше натоварено и погледна часовника на таблото. Три и четиридесет. Всичко беше наред. Оставил си беше предостатъчно време, за да стигне до клиниката. Надяваше се, че изглежда добре. Дълго се бе колебал какво да облече. Накрая се беше спрял на светлокафяво ленено сако, блуза по врата и мокасини. Лори не би го познала, ако отидеше прекалено издокаран. Устата му пресъхна при мисълта, че след толкова много месеци ще я види отново.

Сара го очакваше в приемната. Той я целуна по бузата. Ясно му бе, че тя се пече на адски огън. Синкави кръгове подчертаваха очите й. Тъмните мигли и вежди правеха кожата й да изглежда прозрачна. Тя веднага го заведе да се срещне с доктора на Лори.

Донъли беше изключително откровен.

— Някой ден Лори може би ще успее да ни разкаже за тези липсващи години и за смъртта на Алън Грант, но както по всичко личи, едва ли ще го направи навреме, за да подготвим защитата й. Това, което се опитваме в момента, е да заобиколим самоличността й, да пресъздадем сцена, при която тя реагира дисоциативно, и да открием кое я кара да реагира така. Вие сте разказали на Сара и на детектив Муди за случката във вашия апартамент преди около година. Бихме искали да я възстановите. Лори се съгласи на експеримента. Ще ви заснемем заедно на видеолента. Нужно ни е да разкажете в нейно присъствие какво сте правили, какво сте си говорили, какви са били отношенията ви един към друг. Но ви моля за нейно добро, недейте да променяте или да скривате нищо. И имам предвид точно това — нищо.

Грег кимна с глава.

Доктор Донъли вдигна телефона.

— Бихте ли довели Лори, ако обичате?

Грег не знаеше какво да очаква. Със сигурност не беше онази привлекателна Лори, облечена с къса памучна пола и фланелка с тесен колан, опасан около тънката й талия, и със сандали на краката. Тя настръхна, когато го видя. Някакъв вътрешен инстинкт подсказа на Грег, че не трябва да става. Той й махна непринудено за поздрав.

— Здрасти, Лори.

Тя го наблюдаваше внимателно, докато заемаше мястото си до Сара, после кимна, но не каза нищо.

Джъстин включи камерата.

— Грег, Лори е дошла да те посети преди година и поради някаква неизвестна причина изведнъж е изпаднала в паника. Разкажи ни за това.

Грег толкова често си беше преповтарял наум събитията от онази сутрин, че веднага започна без колебание.

— Беше неделя. Спах до късно. Лори звънна около десет и ме събуди.

— Опиши ни мястото, където живееш — подсказа Джъстин.

— Студио под наем над гараж, на няколко мили от колежа. Малка кухничка, барплот със столове, разтегаем диван, библиотечки, кухненски бюфет, два дрешника, прилично голяма тоалетна. Всъщност не е много лошо.

Сара наблюдаваше Лори, която бе затворила очи, като че ли се опитваше да си спомни.

— Добре — рече Джъстин. — Очакваше ли Лори да дойде?

— Не. Тя трябваше да се прибере за през деня вкъщи. Всъщност ме бе поканила да отида с нея, но аз имах да се готвя за контролно. Явно е била на църковната служба в девет часа, после се е отбила във фурната. Когато отворих вратата, тя рече нещо като: „Кафе за топла кифла. Може ли?“.

— Как се държеше тя?

— Безгрижно. Смееше се. Бяхме играли голф в събота и разликата в резултата беше много малка. Все пак тя спечели с един удар. В неделя сутринта носеше бяла ленена рокля и изглеждаше страхотно.

— Ти целуна ли я?

Грег хвърли поглед към Лори.

— По бузата. Търсех някакъв знак от нейна страна. Понякога беше много податлива, когато започнех да я целувам, но винаги внимавах. Имах чувството, че може да се изплаши всеки момент. Когато я целувах или прегръщах, трябваше да започна бавно и непринудено, първо да проверя да не би да е напрегната. Ако ми се стореше, че е така, веднага прекратявах.

— Не те ли дразнеше това? — попита бързо Джъстин.

— Със сигурност. Но мисля, че винаги съм знаел, че в Лори има някакъв страх и трябва да изчакам, докато ми се довери. — Грег погледна право в Лори. — Никога не бих й причинил болка. По-скоро бих убил, но не бих позволил и на друг да я нарани.

Лори гледаше в него, като вече не отбягваше погледа му. После на свой ред заговори:

— Седнах до Грег на бара. Пихме кафе и си разделихме третата кифла. Говорихме кога пак ще отидем да играем голф. Чувствах се толкова щастлива през тази сутрин. Беше прекрасна и всичко изглеждаше толкова свежо и чисто. — Гласът й прозвуча неуверено, когато произнесе „чисто“.

Грег стана.

— Лори настоя, че трябва да си ходи. Тя ме целуна и тръгна да излиза.

— Имаше ли белези на страх или паника в този момент? — вметна Джъстин.

— Никакви.

— Лори, искам да отидеш и да застанеш до Грег точно както е било в онзи ден. Представи си, че се готвиш да си тръгнеш от апартамента му.

Лори се изправи колебливо.

— Ето така — прошепна тя. Посегна към въображаемата дръжка на вратата, застанала с гръб към Грег. — И той…

— И аз я стиснах, за да… — рече Грег. — Искам да кажа, просто на шега. Щеше ми се да я целуна отново.

— Покажи ми как — нареди му Джъстин.

— Така. — Грег застана зад Лори, притисна длани към ръцете й и започна да я повдига.

Тялото й се стегна. Тя започна да скимти. Инстинктивно Грег я пусна.

— Лори, кажи ми защо се страхуваш? — веднага попита Джъстин.

Скимтенето се превърна в приглушен детски плач, но тя не отговори.

— Деби, ти си тази, която плаче — рече Джъстин. — Кажи ми, защо?

Тя посочи надолу и надясно. Крехкият нежен глас проплака:

— Той ще ме заведе там.

Грег изглеждаше изумен и объркан.

— Чакайте малко — рече той. — Ако бяхме в апартамента ми, тя щеше да сочи към разтегаемия диван.

— Опиши го — отсече Джъстин.

— Току-що бях станал и диванът беше все още разпънат и неоправен.

— Деби, защо се уплаши, когато си помисли, че Грег ще те отведе в леглото? Какво може да ти се случи там? Кажи ни.

Тя захлупи лицето си с длани. Нежният детски плач продължи.

— Не мога.

— Защо не можеш, Деби. Ние те обичаме.

Тя погледна нагоре и изтича при Сара.

— Сара. Аз не знам какво се случваше — прошепна тя. — Когато стигахме до леглото, се отнасях нанякъде.

[1] бариера — мястото където се плаща таксата за пътя. — Бел.пр. ↑

80

Вера Уест пресмяташе дните до края на семестъра. Ставаше й все по-трудно да запазва спокойното си изражение, което знаеше, че е абсолютно необходимо. Сега, докато минаваше през колежа с чанта, пълна с контролни за проверка, тя усети как се моли да се добере колкото е възможно по-бързо до своето убежище в наетата от нея къща, преди да е започнала да плаче.

Обожаваше тази къща. Намираше се в глуха улица, цялата тънеше в зеленина, а навремето бе служила за дом на градинаря на голямото имение в съседство. Беше се съгласила да приеме мястото във факултета по английски в Клинтън, защото след като започна да учи за докторат на тридесет и седем и го защити на четиридесет, тя чувстваше нужда от промяна и реши да напусне Бостън.

Клинтън беше от онези скъпоценни малки колежи, които тя обожаваше. И понеже обичаше да ходи на театър, близостта до Ню Йорк я привлече още повече.

В досегашния й живот имаше твърде малко мъже, които да й бяха обърнали някакво внимание. Понякога си мислеше с копнеж колко би било добре да намери човека, който ще я обича истински. После реши, че явно й е писано да следва стъпките на неомъжените си лели.

И тогава срещна Алън Грант.

До момента, в който не се оказа твърде късно, тя не си даваше сметка, че се увлича по него. Той беше просто един от преподавателите, много добър човек, пред чийто интелект тя се прекланяше и чиято популярност напълно разбираше.

Всичко започна през октомври. Една вечер, след лекция за Кисинджер колата му не можеше да запали и тя му предложи да го закара до вкъщи. Той я покани да се качи горе, за да пийнат по нещо, и тя прие. Не й беше минало през ума, че жена му отсъстваше.

Къщата се оказа истинска изненада. Беше скъпо обзаведена. Видя й се странно, при положение че знаеше каква е заплатата му. Но не изглеждаше да е подреждана с мерак. Имаше нужда и от добро почистване. Тя знаеше, че жена му, Карън, работи в Манхатън, но не знаеше, че има апартамент там.

— Здравейте, доктор Уест.

— Моля? А, да, здравейте.

Вера се опита да се усмихне на групата минаващи студенти. По жизнерадостта, която се излъчваше от тях, си личеше, че семестърът е към своя край. Нито един от тези студенти не се страхуваше от самотата на лятото, от самотата на бъдещето.

През тази първа вечер в къщата на Алън тя бе предложила да донесе леда, докато той приготвяше уискито със сода. В хладилника имаше наредени пакети с пица, лазаня, пилешки котлети и още Господ знае какво. За бога, зачуди се тя, с това ли се хранеше горкият човек?

Две вечери по-късно Алън се отби да й остави една книга. Тя тъкмо бе опекла пиле и подканващата миризма изпълваше къщата. Когато той отвори дума за това, тя несъзнателно го покани да остане.

Алън имаше навика да прави дълги разходки преди вечеря. Започна да се отбива периодично, а след това зачести през вечерите, когато Карън оставаше в Ню Йорк. Обаждаше се и питаше дали има нужда от компания и какво да донесе. „Вечният посетител за вечеря“, както сам се наричаше, пристигаше с вино или парче сирене, или някакъв плод. Обикновено си тръгваше към осем или осем и половина. Отношението му към нея беше внимателно, но не по-различно от това, което би било, ако стаята беше пълна с хора.

Все пак Вера вече сън не я хващаше, като нощем си мислеше кога ли ще започнат да клюкарстват по техен адрес. Без да го е питала, тя беше сигурна, че той не е казал на жена си за времето, прекарвано с нея.

Алън й показа писмата от „Леона“ веднага след като те започнаха да пристигат.

— Няма да позволя Карън да ги види — рече той. — Те само ще я разстроят.

— Със сигурност не би им повярвала.

— Да, но под този свой изискан вид Карън е доста несигурна и се опира на мен повече, отколкото си мисли.

Няколко седмици по-късно той й съобщи, че Карън е открила писмата.

— Стана точно както предполагах. Разстроена е и е сърдита.

По това време Вера започна да си мисли, че Карън се досеща. Все пак го намираше за глупаво да се тревожи за съпруга си, а в същото време толкова често да отсъства.

В началото Алън умишлено се опитваше да отбягва всякакъв род лични разговори. След това малко по малко започна да разправя за детството си.

— Баща ми ни е напуснал, когато съм бил на осем месеца. Майка ми и баба ми… какви жени! Какво ли не правеха, за да изкарат някой долар. — Той се изсмя. — Искам да кажа — горе-долу абсолютно всичко. Баба ми имаше голяма къща в Итака. Даваше стаи под наем на възрастни хора. Винаги съм твърдял, че съм отгледан в старчески дом. Четирима-петима от обитателите бяха пенсионирани учители и ми помагаха доста в домашните. Майка ми работеше в местния супермаркет. Пестяха всяко пени, което можеха да заделят, за образованието ми и трябва да призная, че беше умно от тяхна страна. Кълна се, че останаха разочаровани, когато спечелих пълна стипендия за Йейл. И двете бяха добри готвачки. Още помня колко хубаво беше да се прибера у дома през някой студен следобед, след като съм свършил занятията, да отворя вратата, да почувствам топлината отвътре и да вдъхна всичките приятни миризми, които се носеха от кухнята.

Алън й беше разказал всичко това седмица преди да умре. После бе добавил:

— Вера, точно така се чувствам и когато идвам тук. Топлина и усещане, че се прибираш у дома, при някой, с когото искаш да бъдеш и който, надявам се, иска да бъде с мен.

Той я прегърна.

— Можеш ли да бъдеш търпелива? Има нещо, което трябва да уредя.

Нощта, в която умря, Алън беше с нея за последен път. Чувстваше се депресиран и разстроен.

— Трябваше да говоря първо с Лори и сестра й. А аз изстрелях куршума, като я заведох при декана. И какво направи деканът, успя да каже, че отношението ми към тези деца е прекалено приятелско. Съвсем направо ме попита дали Карън и аз имаме проблеми и дали съществува някаква причина тя да отсъства толкова много. — Същата вечер на вратата той я целуна, без да бърза, и рече:

— Всичко ще се промени. Много те обичам и имам нужда от теб.

Някакъв инстинкт й бе подсказал да настоява той да остане при нея. Само да се бе вслушала в този вътрешен глас, пък по дяволите разните клюки! Но тя го остави да си тръгне. Малко след десет и половина му позвъни. Гласът му звучеше особено весело. Говорил бе с Карън и нещата бяха вече изяснени. Беше си взел и приспивателното. Още веднъж бе рекъл „Обичам те“. Последните думи, които щеше да чуе от него.

Прекалено въодушевена, за да легне да спи, Вера беше гледала новините в единадесет, после започна да оправя всекидневната, да изтупва възглавниците и да подрежда списанията. Стори й се, че нещо проблясва в креслото. Беше ключът от стартера на колата на Алън. Сигурно се бе изплъзнал от джоба му.

Беше изпълнена с необяснима тревога за него. Ключът се оказа извинението да позвъни отново. Набра номера и остави телефона да звъни продължително. Отговор не последва. Приспивателното трябва наистина да е подействало — успокои се тя.

Сега, като се замисли отново за самотата си, Вера забърза по калдъръмената пътека с наведена глава, а образът на Алън не излизаше от съзнанието й. Ръцете й копнееха за него. Тя стигна до стълбите. „Алън, Алън, Алън.“

Вера не усети, че бе изговорила името му на глас, докато не срещна острия поглед на Брендън Муди, който я чакаше на верандата.

81

Настанена на една ъглова маса във вила „Цезаре“ в Хилсдейл, на няколко мили от Риджууд, Сара се чудеше как, за бога, се бе оставила да бъде увещана да вечеря с преподобния Боби Хокинс и Карла.

Двойката се беше появила на вратата й пет минути след като се бе върнала от Ню Йорк. Обясниха, че просто се разхождали с колата, за да опознаят новия си квартал, когато тя минала покрай тях на Линкълн авеню.

— Изглеждахте така, сякаш се нуждаете от малко подкрепа — подхвана преподобният Боби. — Почувствах как Господ ми внушава да обърна колата и да се отбия, за да ви кажа „Здравейте“.

Когато се прибра вкъщи в седем, след като бе напуснала клиниката и се бе разделила с Грег Бенет, Сара усети, че е изморена и гладна. Софи си бе отишла и в момента, в който Сара отвори вратата на празната къща, тя разбра, че не й се остава тук.

Вила „Цезаре“ открай време й беше любим ресторант, място със страхотна кухня. Миди, стриди, чаша бяло вино и тази винаги приятелска и гостоприемна атмосфера — помисли си тя. Тъкмо излизаше, когато семейство Хокинс се появи. И кой знае как се присъединиха към нея.

След като кимна на някои познати лица от съседните маси, Сара си рече, че в края на краищата това са приятелски настроени хора и тя би изтърпяла някоя и друга проповед от тях. Потънала в мисли, изведнъж си даде сметка, че преподобният Хокинс питаше за Лори.

— Всичко е въпрос на време — обясни тя. — Джъстин — искам да кажа доктор Донъли — няма никакви съмнения, че малко по малко Лори ще се отпусне и ще разкаже за нощта, в която умря професор Грант, но, изглежда, споменът за това се преплита със страха от всичко, което й се е случило в миналото. Докторът има усещането, че не е далеч моментът, когато ще се получи спонтанно отприщване. И се моля на бога това наистина да стане.

— Амин — добавиха Боби и Карла в хор.

Сара се усети, че е свалила защитната преграда.

Прекалено много приказваше за Лори. Тези хора бяха въпреки всичко непознати и единственото, което я свързваше с тях, бе, че са купили къщата.

Къщата. Безопасна тема за разговор.

— Майка е подбирала цветята така, че да е винаги разцъфнало наоколо — рече тя, докато се спираше на едно хрупкаво руло. — Лалетата са великолепни. Вече ги видяхте. Азалиите ще разцъфнат след около седмица. Те са любимите ми цветя и нашите са много хубави, но на Дандреас са разкошни. Те живеят в ъгловата къща.

Оупъл се усмихна широко.

— В коя по-точно? Тази със зелените капаци, или бялата, която преди беше розова?

— В къщата, която навремето беше розова. Господи, баща ми бе възмутен, когато предишните собственици я боядисаха в този цвят. Спомням си го как разправяше, че ще отиде в кметството с петиция да му бъдат намалени данъците.

Оупъл усети очите на Бик да я пронизват гневно. Осъзнавайки чудовищната си грешка, тя едва не зяпна от ужас. Защо ли ъгловата розова къща изведнъж беше изскочила в съзнанието й? Колко ли години бяха минали, откакто бе пребоядисана?

Но за щастие Сара Кениън, изглежда, не бе обърнала внимание на казаното. Тя започна да разправя за новия им апартамент и колко добре се подреждаха нещата.

— Ще бъде готов в началото на август — осведоми ги. — И ние ще бъдем в състояние да освободим къщата. Много мило от ваша страна, че се съгласихте да изчакате толкова време.

— Има ли вероятност Лори да се прибере вкъщи — попита Бик между другото, докато келнерът му сервираше.

— Молете се за това, преподобни Хокинс — отвърна Сара. — Доктор Донъли твърди, че тя не представлява абсолютно никаква заплаха за никого. Настоява назначен от прокурора психиатър да я прегледа и да даде съгласието си за амбулаторно лечение. Убеден е, че за да бъде в състояние да сътрудничи при защитата си, Лори трябва да преодолее усещането, че единствено зад заключени врати може да се чувства в безопасност.

— Нищо не желая по-силно от това да видя вашата малка сестра у дома й в Риджууд — рече Бик, като потупа Сара по ръката.

Същата вечер, когато вече беше в леглото, Сара изпита натрапчивото чувство, че нещо важно й се бе изплъзнало от вниманието.

Вероятно Лори се е опитвала да ми каже нещо, помисли си тя, докато се унасяше в сън.

82

Джъстин Донъли се прибираше пеша от клиниката към апартамента си в южния край на Сентръл парк толкова погълнат от мислите си, че за първи път не се наслади на променящия се при смрачаване изглед на Ню Йорк. В седем часа оставаха още само четиридесет минути до залеза. Тежката топлина беше изкарала поток от хора навън, които се разхождаха по Пето авеню и се спираха край сергиите с книги и картини на самодейни художници, разположени покрай парка.

Подмамващата миризма на понички, която долиташе до ноздрите му, докато продавачите бутаха количките си към нощните им прибежища, гледката на търпеливите коне на ъгъла на Пето авеню и Южен Сентръл парк, впрегнати в празнично украсени карети, върволицата от лимузини пред хотел „Плаца“ — всички тези неща убягваха от вниманието му. Мислите на Джъстин бяха изцяло съсредоточени върху Лори Кениън.

Тя беше наистина най-интересният пациент, на когото някога бе попадал. Беше нормално за жени, които са били сексуално насилвани като малки, да се чувстват по някакъв начин, отговорни или виновни за това. Повечето от тях в даден момент разбираха, че са били безсилни да предотвратят онова, което им се е случило. Лори Кениън обаче упорито не искаше да го приеме.

Все пак имаше известно подобрение. Той се бе отбил да я види, преди да напусне клиниката. Вечерята беше приключила и тя седеше в солариума. Беше умълчана и замислена.

— Ужасно мило от страна на Грег да дойде днес — промълви тя без подканване и после добави: — Знам, че никога не би ме наранил.

Джъстин се възползва от възможността.

— Дори нещо повече, Лори. Той ти помогна да видиш, че когато, те е закачил и се е опитал да те повдигне, просто е разбудил спомени, от които, ако се освободиш, ще се почувстваш много по-добре. Останалото зависи от теб.

Тя бе отвърнала:

— Знам, че е така. Ще се опитам. Обещавам. Знаете ли, докторе, какво най-много ми се иска да направя сега? — И веднага додаде: — Иска ми се да взема самолета за Шотландия и да поиграя голф в Сейнт Андрюс. Не ви ли се струва налудничаво?

— Струва ми се страхотно.

— Но, разбира се, никога няма да стане.

— Няма, ако не ми помогнеш.

Когато Джъстин сви към блока си, той се запита дали не я беше притиснал прекалено много. Запита се още дали обаждането му на психиатъра, назначен от прокурора, за да преразгледа случая, не беше грешка.

Няколко минути по-късно той седеше на балкона на апартамента си и отпиваше от любимото си австралийско „Шардоне“, когато телефонът иззвъня. Търсеха го от клиниката. Главната сестра се извини за обаждането.

— Става дума за мис Кениън. Настоява, че трябва да говори с вас веднага.

— Лори!

— Не Лори, докторе. Личността й Кейт. Иска да ви съобщи нещо ужасно важно.

— Свържете ме.

Острият глас рече:

— Слушайте, доктор Донъли, вие трябва да знаете. Тук има едно хлапе, което иска да ви съобщи нещо ужасно, но Лори се страхува да му разреши.

— Кое е хлапето, Кейт? — попита Джъстин бързо. Прав бях, помисли си той, у Лори има още една личност, която не се е появявала досега.

— Не му знам името. Не иска да ми го каже. Но е на девет или десет, умно е и направи много за Лори. Вече му дойде до гуша да си затваря устата. Продължавайте да работите с нея. Тя започва да се изморява. Днес беше на косъм да проговори.

И линията прещрака в ухото на Джъстин.

83

На петнадесети юни преподобният Боби Хокинс получи телефонно обаждане от Лиз Пиърс, журналистка в списание „Пипъл“, която молеше за интервю. Тя го осведоми, че й е възложено да напише статия за него за септемврийския брой.

Бик се възпротиви, но после отвърна, че е поласкан и очарован.

— Ще бъде удоволствие за мен да се разпространява словото, което проповядвам — увери той Пиърс.

Но след като затвори телефона, топлината изчезна от гласа му.

— Оупъл, ако откажа, тази репортерка може да си помисли, че крия нещо. Иначе поне мога да повлияя върху това, което ще напише.

84

Брендън Муди погледна състрадателно към Сара. Юнският ден беше задушен, но тя не бе включила вентилацията в библиотеката. Носеше тъмносиньо ленено сако с бяла яка и бяла пола. Беше само осем и половина, а тя вече се готвеше да тръгва за Ню Йорк. Цели четири месеца, помисли си Брендън, да лягаш и да ставаш с една защита, която е наникъде, да прекарваш дните в психиатричната клиника и с чувството на благодарност, че сестра ти е там, а не в областния затвор. А той сега щеше да разбие последното й упование за надеждна защита.

Софи почука и без да дочака отговор, влезе с табла с кафе, кифли и портокалов сок.

— Мистър Муди — каза тя. — Надявам се, че ще успеете да убедите Сара да хапне от тази кифла. На път е въобще да спре да яде и да стане кожа и кости.

— О, Софи — възрази Сара.

— Да не чувам „о, Софи“. Това е самата истина. — Тя постави таблата на бюрото с угрижено изражение. — Човекът чудо ще се появи ли днес? — попита. — Кълна се, Сара, трябва да вземаш наем на тези хора.

— Те трябва да ми вземат наем — отвърна Сара. — Къщата е тяхна собственост от март.

— Споразумението беше, че ти ще се изнесеш оттук през август.

— Те не ме притесняват. Всъщност бяха дори много мили с мен.

— Е, напоследък в неделя редовно ги гледам по телевизията и нека ти кажа, че те са мошеници. Доколкото аз мога да преценя, този човек просто използва името Господне, за да мами хората, че уж ще ги споходят чудеса, ако, разбира се, си платят за тях в брой, и приказва така, сякаш Господ Бог всеки ден го навестява, за да си бъбрят заедно.

— Софи — възмути се Сара.

— Добре, добре, знам, че си заета. — Като клатеше глава, Софи излезе от библиотеката и само тежките й стъпки издаваха нейното недоволство.

Сара подаде на Брендън чаша кафе.

— Та какво говорехме… въобще говорехме ли за нещо?

Брендън взе чашата, сложи три препълнени лъжички захар и започна да бърка шумно.

— Ще ми се да имах добри новини за теб — рече той. — Но за съжаление нямам. Най-голямата ни надежда беше, че Алън Грант се е възползвал от депресията и мъката на Лори, а после я е докарал до ръба, като е предал писмата й на администрацията. Е, Сара, дори и да се е възползвал, ние никога няма да можем да го докажем. Бракът му не е вървял. Подуших го и се позаинтересувах за жена му. Ама и нея си я бива! Според персонала на хотела доста приятелчета са се навъртали наоколо й. През последната година обаче тя се е задържала само с един и, изглежда, е доста хлътнала по него. Казва се Едуин Ранд. Един от онези излъскани красавци, които са свикнали да живеят цял живот без сериозни връзки. На около четиридесет или четиридесет и пет. Писател, който не изкарва много пари, но непрекъснато е канен в разни курорти из целия свят. Превърнал е в изкуство живота на аванта.

— Алън Грант знаел ли е за него? — попита Сара.

— Не мога да съм сигурен. Когато Карън си е била вкъщи, нещата между двамата изглеждали наред.

— Но да предположим, че е знаел и се е чувствал засегнат и отхвърлен, затова се е обърнал към Лори, която е била луда по него.

Сара започна да се посъживява, докато говореше. Горкото дете, помисли си Брендън, вкопчва се за всяко нещо, което би могло да послужи за основа на защитата й.

— Не става — отсече той. — Алън се е срещал с преподавателка от факултета — Вера Уест. Уест се издаде, когато ми каза, че е говорила с него към десет и половина вечерта в деня на убийството. Бил е в добро настроение и рекъл, че се чувства спокоен, защото всичко вече било изяснено.

— Какво е имал предвид?

— Според нея е съобщил на жена си, че иска развод.

Брендън избегна очите на Сара, в които се четеше отчаяние.

— Всъщност срещу жена му може да бъде предявено обвинение от общ характер — рече той. — Майката на Алън Грант му е оставила пари под попечителство, които са му носели около 100 000 долара годишен доход. Той не е имал право да посяга на основната вноска — а тя е била към милион и половина и продължавала да нараства, — преди да е навършил шестдесет. Майка му вероятно е била наясно, че не е имал никакъв усет за пари. От подочутото излиза, че Карън Грант е гледала на този доход като на лични средства. В случай на развод обаче нещата биха стояли по друг начин, защото този фонд не е бил обща собственост. Онова, което изкарва от агенцията, не би й позволило да поддържа скъпия си апартамент и да плаща на модисти. А и приятелчето писател би минало в историята. Със смъртта на Алън, от друга страна, тя наследява всичко. Единственият проблем е — заключи Брендън, — че Карън Грант със сигурност не е взела на заем ножа от Лори, за да изтича да убие мъжа си с него и после отново да й го върне.

Сара не забеляза, че кафето й беше изстинало. Просто отпиваше, защото това й помагаше да отпусне стегнатите мускули на врата и в гърлото си.

— Имаме новини от кабинета на областния прокурор — каза тя. — Психиатърът, който изпратиха да прегледа Лори, се е запознал с видеозаписите от нейните терапевтични сеанси. Приемат възможността, че страда от множествена личност.

Сара прокара ръка по челото си, сякаш се опитваше да отпъди главоболие.

— Ако Лори се признае за виновна в непредумишлено убийство, в замяна те няма да настояват за максимална присъда. Тя вероятно ще бъде на свобода след около пет години, а може и по-скоро. Но ако отидем на съд, обвинението ще бъде в предумишлено убийство. И има всички шансове те да спечелят.

85

— Горе-долу преди месец Кейт ми се обади, за да ми съобщи, че има още една личност, някакво девет или десетгодишно момче, което иска да разговаря с мен — рече Джъстин Донъли на Сара. — Както знаеш, оттогава Кейт отрича да й е известно каквото и да било за това.

Сара кимна.

— Да, знам. — Време беше да му каже, че с Брендън Муди се бяха разбрали в интерес на Лори да се пледира за смекчаващи вината обстоятелства. — Взех решение — започна тя.

Докато слушаше, очите му не слизаха от лицето на Сара. Ако бях художник, помисли си той, бих нарисувал това лице и бих озаглавил картината „Скръб“.

— Така че виждаш ли — заключи Сара, — психиатрите, представляващи държавата, вярват, че Лори е била сексуално насилвана като дете и има основателни признаци за наличие на болестта „множествена личност“. Убедени са, че съдебните заседатели ще й съчувстват и че е малко вероятно тя да бъде осъдена за предумишлено убийство. Но и обвинението за хладнокръвно непредумишлено убийство може да я вкара в затвора за тридесет години. От друга страна, ако пледира за убийство от втора степен, извършено с умисъл, но в изблик на основателна ревност, най-многото, на което могат да я осъдят, са десет години. От съдията ще зависи дали ще получи задължителни пет години без право на условни. А може да й даде пет години с право на условни и да е навън след година-две. Нямам право да разигравам на хазарт почти тридесет години от живота на Лори.

— Как може да се признае за виновна за престъпление, което не си спомня да е извършила? — попита Джъстин.

— Напълно е възможно според закона. Изявлението й ще бъде, че въпреки отсъствието на спомен за престъплението заедно с адвоката й са преразгледали доказателствата и са съгласни, че извършителката е тя.

— Колко време още можеш да отлагаш?

Гласът на Сара прозвуча неуверено.

— Какъв ще е смисълът? Според мен, ако не друго, то най-малко самото прекратяване на натиска върху Лори да си спомни, може да се окаже от полза за нея. Така че да оставим това.

— Не, Сара. — Джъстин бутна назад стола си и се отправи към прозореца, но после съжали, че го е направил. В далечния край на градината Лори стоеше в солариума с опрени на стъклената стена ръце и с поглед, устремен навън. Дори оттук той можеше да усети в нея тъгата на уловена птичка, копнееща да полети. Обърна се към Сара.

— Дай ми още малко време. Кога смяташ, че съдията ще й разреши да се прибере вкъщи?

— Следващата седмица.

— Добре. Свободна ли си тази вечер?

— Чакай да видим. — Сара говореше бързо с явното усилие да овладее емоциите си. — Ако се прибера у дома, нищо друго не ме очаква, освен едното от две неща: или семейство Хокинс ще дотърчат с още някои от вещите си и ще настояват да ме изведат на вечеря, или Софи, която много обичам, ще е там и ще рови из гардеробите на родителите ми, освобождавайки ме по този начин от работата, която все отлагам — да раздам дрехите. Третата алтернатива е да се опитам да подготвя блестяща защита на Лори.

— Е, със сигурност имаш приятели, които да те канят навън.

— Имам много приятели — съгласи се Сара. — Добри приятели, а също и братовчеди. Страхотни хора, които искат да помогнат. Но, разбираш ли, в края на деня нямам никакво желание да започна да обяснявам на всеки какво става. Не мога да издържам да слушам и празни увещания как нещо ще се появи и всичко ще се оправи. Не мога да понасям да ми се говори, че всичко това не би се случило, ако преди време Лори не бе отвлечена. Знам. И именно това ме побърква. А, да, и още не искам да слушам, че баща ми е бил към седемдесетте, а майка ми е прекарала тежка операция няколко години преди катастрофата и прогнозите не са били обещаващи, така че може би е било Божия благословия, че те са си отишли заедно. Виждаш ли, приемам всичко това. Само че не искам да го слушам.

Джъстин знаеше, че и най-малката успокоителна дума ще докара Сара до плач. Той не желаеше това да става. Лори щеше да дойде всеки момент.

— Щях да ти предложа да вечеряш с мен тази вечер — рече меко. — А тук има нещо, което ми се ще да видиш.

От папката на Лори той извади една снимка с размери осем на десет. Цялата беше замрежена от бледи линии.

— Това е увеличение на снимката, която Лори накъса в деня, когато постъпи в клиниката — обясни. — Човекът, който я възстанови, свърши добра работа. Кажи ми какво виждаш на нея.

Сара погледна надолу към снимката и очите й се разшириха.

— На предишния вариант не си личеше, че Лори плаче. И това дърво. Тази порутена къща. А онова отзад какво е, обор ли? В Риджууд не съществува подобно място. Къде е правена тази снимка?

После тя се намръщи.

— Я чакай малко. Лори ходеше на забавачка три следобеда в седмицата. Често водеха децата на екскурзии до паркове или езера. Такива ферми има около Хариман Стейт парк. Но защо тази снимка я е разстроила толкова много?

— Ще се опитам да разбера — обеща Джъстин и тъкмо включваше видеокамерата, когато Лори отвори вратата.

Лори насила погледна към снимката.

— Курникът зад фермата — прошепна тя. — Лоши неща се случват там.

— Какви лоши неща, Лори — попита Джъстин.

— Недей да говориш, глупако. Той ще разбере и знаеш какво ще ти се случи.

Сара заби нокти в дланите си. Това беше глас, който не бе чувала досега — млад, силен, момчешки. Лори се намръщи. Въпреки че лицето й изглеждаше като да бе изгубило очертанията си, устата й беше решително стисната. Едната ръка бе уловила другата.

— Здравей — рече Джъстин непринудено. — Ти си нов. Как се казваш?

— Прибирай се вътре — прозвуча котешкият глас на Леона. — Слушай, докторе. Знам, че тая деспотична Кейт се е опитала да ме пренебрегне. Обаче няма да стане.

— Леона, защо винаги създаваш проблеми? — попита Джъстин.

Сара усети, че той пробва нова тактика. Гласът му беше враждебен.

— Защото хората вечно се опитват да ме прекарат. Вярвах на Алън, а той ме направи за посмешище. Повярвах и на теб, когато ни каза да си водим дневник, а ти постави тази снимка вътре.

Косата на Лори падаше върху лицето й. Тя я отмяташе назад с несъзнателно сластно движение.

— Не е възможно. Ти не си намерила тази снимка в дневника си, Леона.

— Разбира се, че я намерих там. Точно по същия начин, по който намерих онзи проклет нож в чантата си. Бях толкова красива, когато отидох при Алън да си разчистим сметките. Той изглеждаше толкова спокоен, че дори не го събудих, а сега хората ме обвиняват, защото е мъртъв.

Сара не смееше да помръдне. Не прави нищо, рече си тя. Не я разсейвай.

— Опита ли се да го събудиш? — Със същия тон Джъстин спокойно можеше да съобщи прогнозата за времето.

— Не. Щеше да види той тогава. Искам да кажа, нямаше начин да се измъкна. Кухненският нож, който липсваше. Сара. Софи. Доктор Карпентър. Всички искаха да знаят защо съм го взела. Аз не съм го вземала. После Алън се подигра с мен. Знаеш ли какво реших да направя? — Тя не дочака отговор. — Щях да му дам да се разбере на този тип. Щях да се самоубия пред очите му. Нека после се измъчва заради това, което ми е сторил. Нямаше смисъл да продължавам да живея. Повече нищо не можеше да ме зарадва.

— Ти отиде в неговата къща и големият прозорец беше отворен, нали?

— Не. Аз не влизам през прозорци. Вратата на терасата към кабинета. Ключалката не захваща добре. Той си беше вече легнал. Влязох в стаята му. За бога, имаш ли цигара?

— Разбира се. — Донъли изчака, докато Леона се настани удобно назад в стола със запалена между пръстите цигара, преди да попита: — Какво правеше Алън, когато влезе вътре?

Устните й се разтегнаха в усмивка.

— Хъркаше. Можеш ли да повярваш? Да се размина с най-великото изпълнение в живота си. Свит в леглото като малко дете, с ръце, обгърнали възглавницата, с разрошена коса, той хъркаше. — Гласът й поомекна и стана неуверен. — Моят татко хъркаше. Мама казваше, че това е единственото нещо в него, което би искала да промени. Можеше и мъртвец да събуди, когато започнеше да хърка.

Да, помисли си Сара, вярно.

— И ти държеше ножа?

— А, това ли? Оставих чантата си на пода до леглото. В това време ножът беше вече в ръката ми. Сложих ножа отгоре върху чантата. Бях толкова изморена. И знаеш ли какво си помислих?

— Кажи ми.

Гласът напълно се промени и се превърна в този на четиригодишната Деби.

— Помислих си как, след като се върнах от къщата с курника, никога не позволих на татко да ме прегърне, така че легнах на леглото до Алън, а той въобще не разбра, просто продължи да хърка.

— Какво стана после, Деби?

О, моля те, Господи, помисли си Сара.

— Тогава се уплаших, ужасих се, че той ще се събуди, ще се разгневи и ще ме прати при декана отново. Затова станах и се измъкнах на пръсти. А той никога не разбра, че аз съм била там.

Тя се изсмя щастливо като малко момиченце, което е направило някаква беля, но се е измъкнало безнаказано.

Джъстин заведе Сара на вечеря в ресторант „Ниъри“ на улица „Ийст Фифти Севън“.

— Идвам често тук — рече Джъстин, докато сияещият Джими Ниъри бързаше към тях, за да ги посрещне. Джъстин представи Сара. — Ето посетител, когото трябва да поугоиш, Джими.

На масата той каза:

— Струва ми се, че имаше достатъчно тежък ден. Искаш ли да чуеш нещо за Австралия?

Сара не можеше да повярва, че е в състояние да изяде до последната хапка сандвича с пържола и пържените картофки. Когато Джъстин поръча и бутилка „Чианти“, тя се възпротиви.

— Хей, ти можеш да се прибереш и пеша, а аз трябва да карам.

— Знам. Все още е само девет часът. Ще си направим дълга разходка до моя апартамент и ще пийнем там кафе.

Ню Йорк през една лятна вечер, мислеше си Сара, докато седяха на малката тераса в неговия апартамент и отпиваха от еспресото. Лампите по дърветата, обграждащи таверната на улица „Грийн“, гъстата зеленина, конете и файтоните, минувачите. Всичко това беше свят далеч от залостените стаи и затворническите решетки.

— Нека поговорим за случилото се — рече Сара. — Имали някаква вероятност това, което ни каза Лори днес, или по-точно Деби — че само е легнала до Алън Грант и после го е оставила спящ, — да е истина?

— Доколкото е известно на Деби, това със сигурност е истина.

— Имаш предвид, че е възможно Леона да се е появила, когато Деби се е канела да си тръгне?

— Леона или друга личност, с която още не сме се срещали.

— Разбирам. Стори ми се, че Лори си спомни нещо, когато видя снимката. Какво ли може да е то?

— Мисля, че е имало курник там, където е била държана Лори през двете години на отвличането й. Тази снимка й е напомнила за нещо, което се е случило на това място. С течение на времето може и да успеем да разберем какво е било то.

— Но времето направо лети. — Сара не бе подозирала, че може да се разплаче, докато не усети сълзите да се търкалят по бузите й. Тя притисна ръце към устата си, като се опитваше да потисне напиращите стенания.

Джъстин я прегърна и нежно рече:

— Поплачи си, Сара.

86

Брендън Муди вярваше, че когато чакаш достатъчно дълго, накрая получаваш това, което си искал. И той го получи на 25 юни по един съвсем неочакван начин. Дон Фрейзър, студент в Клинтън, беше арестуван за продажба на наркотици. Осъзнал, че е хванат на местопрестъплението, той даде да се разбере, че в замяна на известна снизходителност може да разкаже някои неща за нощта на убийството на Алън Грант.

Прокурорът не обеща нищо, но заяви, че ще направи каквото може. Продажбата на наркотици до триста метра от колежа можеше да донесе на младежа три години затвор. Тъй като мястото, където Фрейзър бе заловен, се намираше в края на тристаметровата зона, прокурорът се съгласи да не иска наказанието, определено за простъпки в забранения периметър, ако Фрейзър имаше да съобщи нещо важно.

— Също така искам защита от преследване заради това, което ще ви съобщя — настоя Фрейзър.

— От теб ще стане добър адвокат — кисело му отговори прокурорът. — Ще го кажа още веднъж. Ако ни дадеш нещо полезно, и ние ще ти помогнем. Засега толкова. Или приемаш, или отказваш.

— Добре. Добре. Случайно се оказах на ъгъла на „Норт чърч“ и „Мейпл“ в нощта на двадесет и осми януари — започна Фрейзър.

— Случайно бил! И в колко часа?

— В единадесет и десет.

— Добре. Какво стана после?

— Говорех с приятели. Те си тръгнаха и аз останах да чакам един човек, който обаче не дойде. Беше студено и реших, че ще е по-добре да се откажа и да се върна в общежитието.

— Това става в единадесет и десет, така ли?

— Да. — Фрейзър внимателно подбра думите си. — Изведнъж това маце изскочи отнякъде. Знаех, че е Лори Кениън. Всеки знае коя е тя. Във вестника постоянно имаше нейни снимки заради голфа, а после и когато родителите й умряха.

— Как беше облечена?

— Със зимно яке и дънки.

— Имаше ли някакви следи от кръв по себе си?

— Не, никакви.

— Ти говори ли с нея?

— Тя приближи към мен. От начина, по който се държеше, реших, че се опитва да ме сваля. Имаше нещо много секси у нея.

— Я върни малко назад. „Нортчърч“ и „Мейпл“ са на около десетина блока разстояние от дома на Грант, нали?

— Горе-долу. Както и да е. Тя дойде при мен и ми поиска цигара.

— Ти какво направи?

— Това нали няма да се обърне срещу мен?

— Не. Какво направи?

— Помислих, че иска трева, така че извадих малко.

— И после?

— Тя побесня. Рече, че не иска такива неща, а истинска цигара. Носех у себе си, така че предложих да й продам един пакет.

— А защо не й предложи просто да си вземе?

— А защо трябваше да го правя?

— Тя купи ли си цигари от теб?

— Не. Потърси портмонето си и после избърбори нещо смешно. Каза: „По дяволите. Трябва да се върна. Това глупаво хлапе е забравило да го вземе“.

— Какво хлапе? И какво е забравило?

— Не знам какво хлапе. Сигурен съм обаче, че говореше за портмонето си. Рече да я изчакам двадесет минути. Щяла да се върне.

— А ти изчака ли я?

— Помислих си, защо не. Междувременно и приятелят ми може да се появи.

— И остана там?

— Не. Не исках да ме виждат. Махнах се от тротоара и се скрих между два храста в градината на ъгловата къща.

— Колко време мина, преди Лори да се появи отново?

— Може би петнадесет минути. Но тя изобщо не спря. Тичаше като луда.

— Това е много важно. Носеше ли чантата си?

— Държеше нещо с две ръце, така че е напълно възможно.

87

Бик и Оупъл съсредоточено слушаха касетата със записа на разговора между Сара и Брендън Муди относно показанията на студента наркопласьор.

— Съвпада с това, което научихме от Лори — обясняваше Сара на Брендън. — Деби, момиченцето, си спомня как си е тръгнало от дома на Алън Грант. Но никоя от другите личности не иска да каже какво се е случило, след като Лори се е върнала.

Бик отбеляза със злокобен глас:

— Да се измъкнеш от къщата на човека, после да се върнеш и да извършиш убийство — какъв ужас.

Оупъл се опита да потисне ревността си, като се успокои с мисълта, че това няма да продължи дълго. Сара Кениън щеше да напусне къщата след няколко седмици, а Бик нямаше да има достъп до апартамента й.

Бик пусна отново последната част от записа.

— Съдията ще разреши на Лий да напусне клиниката на осми юли. Това е следващата сряда — рече той. — Ще посетим Риджууд и ще поздравим Лий с „добре дошла вкъщи“.

— Бик, нали нямаш намерение да се виждаме с нея?

— Много добре знаеш какво имам предвид, Оупъл. И двамата ще бъдем официално облечени. Няма да говорим за молитви и за Господ, въпреки че ме боли, когато не споменавам името Му при всяка наша стъпка. Трябва да се отнасяме приятелски с нея. После, в случай че започне да си припомня твърде много неща, ние ще се постараем всичко да се обърка в съзнанието й. Няма да оставаме дълго. Ще се извиним за безпокойството и ще си тръгнем. Сега пробвай това, за да видим колко хубава ще изглеждаш.

Той й подаде една кутия. Тя я отвори и извади от нея перука. Отиде пред огледалото, сложи си я, нагласи я и се обърна към него.

— Боже мой, прекрасна е — отбеляза.

Телефонът иззвъня. Оупъл вдигна.

Беше Родни Харпър от радиостанцията във Витлеем.

— Помните ли ме? — попита той. — Бях ръководител на радиостанцията преди години, когато участвахте в нашата програма. Горд съм да заявя, че и сега съм на кормилото.

Оупъл направи знак на Бик да вдигне другия телефон и рече:

— Родни Харпър. Разбира се, че ви помня.

— Искам да ви поздравя с успеха. Вие, приятели, наистина извървяхте дълъг път. Причината да ви се обадя, е, че една жена от списание „Пипъл“ беше тук и говорихме за вас.

Бик и Оупъл си размениха погледи.

— И какво искаше тя?

— О, просто се интересуваше какви сте били навремето. Казах й, че Боби е най-добрият проповедник, който някога сме имали по тези места. После тя поиска да узнае дали разполагам с ваша снимка от онова време.

Оупъл забеляза внезапно появилата се тревога на лицето на Бик и осъзна, че тя отразява нейната собствена.

— И вие дадохте ли й?

— За съжаление не открихме нито една. Преместихме се в нова сграда преди около десет години и трябваше да се освободим от доста неща. Предполагам, че вашите снимки са заминали с останалото.

— О, не е кой знае каква загуба — каза Оупъл и почувства как мускулите на стомаха й се отпускат. — Почакайте за секунда. Боби е тук и иска да ви се обади.

Бик се включи с енергичен поздрав.

— Родни, приятелю, гласът ти е благодат за мен. Никога няма да забравя, че ти ни даде първия истински шанс. Ако не беше твоята радиостанция и не бяхме станали известни благодарение на нея, не знам дали днес щяхме да сме тук. Ако случайно попаднеш на някоя моя стара снимка, ще се радвам просто да я скъсаш. Прекалено много приличах на хипи в онези дни, а това някак си няма да се хареса на възрастните зрители на „Църквата на въздушния път“.

— Разбира се, Боби. Само още едно нещо, което, надявам се, няма да ви притесни. Заведох тази репортерка от „Пипъл“ да види фермата — домът ви през онези две години, в които бяхме заедно. И проклятие! Изпуснал съм новината, че е изгоряла. Сигурно са били деца или някой скитник, които са се вмъкнали вътре и не са внимавали с огъня.

Бик доволно смигна на Оупъл.

— И такива неща се случват, но аз наистина съжалявам, че е станало така. Двамата с Карла обичахме това местенце.

— Е, те снимаха каквото беше останало. Чух репортерката да казва, че е малко вероятно да използва снимките в статията, но поне кокошарникът беше оцелял и ще е достатъчно доказателство за това откъде сте тръгнали.

88

Карън Грант се озова зад бюрото си в девет часа и въздъхна от облекчение, че Ан Уебстър още не бе дошла. Карън вече трудно издържаше да прикрива раздразнението си спрямо собственичката на агенцията, на която й беше отдавна време да се пенсионира. Уебстър не искаше да приключи и да продаде агенцията на Карън преди средата на август. Тя пък беше поканена да участва за откриването на авиокомпанията „Ню Уърлд Еърлайнс“ в първия й полет до Австралия и не желаеше да го пропусне. Толкова бе очаквала това пътуване. Едуин също беше поканен и двамата бяха решили да се насладят на удоволствието заедно.

Карън бе заявила на Ан, че вече наистина няма нужда тя да идва в офиса. Бизнесът и без това не вървеше кой знае колко и Карън сама можеше да се справи с всичко. В края на краищата Ан беше почти на седемдесет години, а и пътуването от Бронксвил до града не беше никак леко. Но Ан се бе оказала изненадващо упорита и в момента се занимаваше да кани по обеди редовните клиенти на фирмата и да ги убеждава, че Карън ще се грижи за тях толкова добре, колкото и тя самата.

Разбира се, за всичко това си имаше причина. През следващите три години Уебстър щеше да получава процент от печалбата на фирмата и въпреки че през последните две туристическият бизнес не беше особено печеливш, положението в момента се променяше и хората започваха да пътуват повече.

А веднъж оттеглеше ли се Ан, Едуин можеше да се настани в кабинета й. Освен това трябваше да изчакат до края на есента, преди да заживеят заедно. По-добре щеше да е на процеса срещу Лори Кениън Карън да даде показания като истински скърбяща вдовица. Но като се пренебрегнеше досадното присъствие на Ан и онзи проклет детектив, който се отбиваше толкова често, Карън беше безкрайно щастлива. Луда беше по Едуин. Парите под попечителство на Алън сега бяха на нейно име. Сто хиляди, та дори и повече годишно през следващите двадесет години, а междувременно капиталът щеше да нараства. В известен смисъл тя дори не съжаляваше, че няма да получи всичките пари накуп сега. Може би след време нямаше да е чак толкова влюбена в Едуин, а ако не друго, неговите вкусове бяха далеч по-разточителни от нейните.

Тя обичаше бижутата. Не можеше да мине покрай бутика „Л. Краун“ във фоайето на хотела, без да погледне през витрината. Но всеки път, щом купеше нещо, което е грабнало окото й, обикновено после се страхуваше, че ще дойде ден, когато Алън ще се събуди от приказния си сън и ще поиска да види банковата сметка. Той вярваше, че тя внася по-голямата част от лихвата на парите му на влог. Сега вече нямаше защо да се бои, застраховката на Алън и отделно парите под попечителство й вършеха добра работа. Когато проклетата къща в Клинтън най-сетне бъдеше продадена, тя щеше да си купи изумрудена огърлица. Проблемът беше, че хората не примираха от желание да купят къща, в която някой е бил убит. Досега тя на два пъти беше сваляла цената.

Тази сутрин се чудеше какво да подари на Едуин за рождения му ден. Е, имаше още две седмици, за да вземе решение.

Вратата се отвори. Карън се насили да се усмихне приветливо, докато Ан Уебстър влизаше. Сега ще трябва да слушам как снощи не е могла да спи, но затова пък, както обикновено, си е дремнала във влака, помисли си Карън.

— Добро утро, Карън. Колко прелестно изглеждаш! Това нова рокля ли е?

— Да. Купих я вчера. — Карън не можа да устои на желанието си да спомене името на моделиера. — На Скааси е.

— Сигурно. — Ан въздъхна и отметна кичур посивяла коса, който се беше измъкнал от кока й. — Ох, как ми тежат годинките тази сутрин. Половината нощ не можах да мигна, а после, както обикновено, съм заспала като труп във влака. Седях до Ед Андерсън, съседът ми. Той винаги ме нарича спящата красавица и се шегува, че някой ден ще се събудя на товарителницата.

Карън се засмя. Боже мой, колко ли още пъти ще трябва да слушам историята за спящата красавица, помисли си. Не, само още три седмици, обеща си тя. В деня, в който подпишем договора, Ан Уебстър ще бъде история. От друга страна… Този път тя се усмихна на Ан наистина топло.

— Та ти си спящата красавица.

И двете се изсмяха.

89

Брендън Муди беше на своя пост. Той видя как в десет и петнадесет пристигна Кони Сантини, секретарката, и Карън Грант напусна офиса. Имаше нещо в разказа на Ан Уебстър за вечерта, която бе прекарала заедно с Карън на летището в Нюарк, което го безпокоеше. Беше приказвал с Уебстър преди седмица и сега искаше отново да поговори с нея. Влезе в офиса. Докато отваряше вратата, той изписа на лицето си усмивката на случаен посетител.

— Добро утро, мисис Уебстър. Минавах оттук и реших да се отбия. Изглеждате добре. Радвам се да ви видя отново. Страхувах се да не би да сте се оттеглили вече.

— Колко мило, че помните, мистър Муди. Не, реших да изчакам и да приключа с трудовата дейност към средата на август. Честно казано, бизнесът точно сега се съживява и понякога се чудя защо ли трябва да продавам. Но пък сутрин, когато стана и забързам за влака, а мъжът ми остане да си чете вестника и да си пие кафето, тогава си казвам — достатъчно.

— Е, сигурен съм, че вие с Карън Грант прекрасно умеете да обслужвате клиентите си — рече Муди, докато сядаше в едно кресло. — Помните ли, че ми споменахте как в нощта, в която професор Грант почина, вие с Карън сте били на летището в Нюарк? Едва ли всеки туристически агент би отишъл лично да посрещне дори и най-добрия си клиент.

Ан Уебстър изглеждаше доволна от комплимента.

— Дамата, която посрещнахме, е доста възрастна — заобяснява тя. — Обича да пътува и обикновено я придружават приятели или роднини на нейни разноски. Миналата година резервирахме за нея и за още осем души свита билети първа класа за околосветско пътешествие. В нощта, когато я посрещахме, тя бе съкратила едно от пътуванията си и се връщаше сама, тъй като не се чувствала добре. Шофьорът й отсъстваше, така че ние решихме да я вземем от летището. Това поне трябваше да направим, за да се чувства щастлива. Карън караше, а аз седях отзад и си говорех с нея.

— Самолетът е пристигнал в девет и половина, доколкото си спомням — подхвърли Брендън.

— Не. Така трябваше да бъде по разписание. Ние пристигнахме на летището в девет часа. Полетът имаше закъснение в Лондон. Казаха, че ще кацне в десет, затова отидохме в чакалнята на VIP[1].

Брендън погледна бележките си.

— Тогава според твърдението ви самолетът наистина е пристигнал в десет.

Ан Уебстър изглеждаше объркана.

— Явно съм сбъркала. След това се сетих и си дадох сметка, че е било почти дванадесет и половина през нощта.

— Дванадесет и половина!

— Да. Когато влязохме в чакалнята, съобщиха, че компютрите не работят и че закъснението ще бъде доста голямо. Но Карън и аз гледахме филм по телевизията и времето мина бързо.

— Сигурно. — Секретарката се засмя. — Мисис Уебстър, много добре знаете, че сте спали през цялото време.

— С положителност не съм — с достойнство заяви Ан Уебстър. — Даваха „Спартак“. Преди години това беше любимият ми филм, а сега пуснаха дори тези части, които някога бяха изрязани. Не съм мигвала за миг.

Муди реши да не обсъжда повече този въпрос.

— Карън Грант има приятел, Едуин, който е автор на пътеписи и проспекти, нали? — Той не пропусна да отбележи израза върху лицето на секретарката, стиснатите й устни. Нея трябваше да разпита, и то насаме.

— Мистър Муди, жена, която се занимава с бизнес, се среща с много мъже. Налага й се да обядва или да вечеря с тях и ми е трудно да си обясня как някой в днешни дни, в нашия век, може да си помисли, че в това има нещо нередно. — Ан Уебстър беше непреклонна. — Карън Грант е красива млада жена, способна в работата си. Омъжена беше за прекрасен човек, който разбираше желанието й да си пробие път в живота. Той имаше отделен доход и беше безкрайно щедър към нея. Тя винаги говореше за Алън с възможно най-топлите думи. Отношенията й с другите мъже бяха напълно повърхностни.

Бюрото на Кони Сантини се намираше отстрани и малко по-назад от това на Уебстър. Когато погледът й срещна този на Брендън, тя отправи очи към небето, сякаш търсеше в него упование срещу всичките тези безсмислици.

[1] VIP — съкращение от „very important person“, или на български много важна личност. — Бел.пр. ↑

90

Съвещанието на персонала в клиниката на осми юли почти беше приключило. Оставаше да бъде обсъден още само един пациент — Лори Кениън. Джъстин Донъли знаеше, че нейният случай силно занимава всички.

— Имаме напредък — започна той. — Сериозен напредък относно това, което й се е случило през онези две години. Проблемът е, че нямаме достатъчно време. Лори ще се прибере вкъщи днес следобед и отсега нататък ще е вече само наш амбулаторен пациент. След няколко седмици ще се яви пред съда и ще се признае за виновна. А тогава изтича и фаталният срок, даден от прокурора, за пледиране за виновност в непредумишлено убийство.

В стаята беше тихо. Освен д-р Донъли около заседателната маса имаше още четирима лекари: двама психиатри, изкуствотерапевтът и терапевтът по водене на дневник. Кати, която отговаряше за воденето на дневник, поклати глава.

— Докторе, без значение коя от различните личности пише в дневника, нито една от тях не признава да е убивала Алън Грант.

— Зная това — рече Джъстин. — Помолих Лори да ни позволи да я заведем до къщата на Грант в Клинтън, за да разберем какво точно се е случило през онази нощ. Тя ни представи в много жива картина как е седяла в нечий скут през годините на отвличането й, но не ми позволява да опитам по същия начин за смъртта на Грант.

— Което предполага, че нито тя, нито нейните други личности искат да си спомнят какво се е случило в онази нощ?

— Вероятно.

— Докторе, последните й рисунки са с много повече подробности, особено тези на изправената фигура на жена. Погледнете. — Пат ги подаде. — Изглеждат така, сякаш жената носи някакво украшение. Дали тя би искала да говори за това?

— Не. Единствените й думи са, че не я бива като художник.

Когато Лори влезе в кабинета на Джъстин час по-късно, тя беше облякла бледорозово сако и плисирана бяла пола. Сара я придружаваше и посрещна комплимента на Джъстин за външния вид на Лори с мълчаливо задоволство.

— Харесах костюма, докато пазарувах вчера — обясни. — А днешният ден е важен.

— Свобода — тихо се обади Лори, — кратка, плашеща и все пак добре дошла.

След това Лори неочаквано каза:

— Може би е време да изпробвам кушетката ви, докторе.

Джъстин се опита гласът му да прозвучи непринудено.

— Заповядай. А защо тъкмо днес?

Тя събу обувките си и се изтегна.

— Може би защото се чувствам толкова добре с вас двамата и защото с тези нови дрехи сякаш съм предишното момиче, а освен това ще е чудесно да видя къщата още веднъж, преди да се преместим. — Тя се поколеба. — Сара твърди, че след като се призная за виновна, ще имам на разположение шест седмици до присъдата. Прокурорът се е съгласил да не се противопоставя пред съдията срещу оставането ми навън под гаранция, докато съдът окончателно се произнесе. Знам, че в минутата, в която ме осъдят, вече ще съм обречена на живот зад решетките, затова добре ще се позабавлявам през тези шест седмици. Ще играем голф и ще обзаведем апартамента, така че да има за какво да мисля, докато съм в затвора.

— Надявам се, че няма да забравиш да идваш на сеансите си при мен, Лори.

— О, не. Ще идваме всеки ден. Само че има толкова неща, които искам да направя. Умирам да карам отново кола. Преди много обичах да карам. Грег има нов кабриолет. Ще играя голф с него другата седмица. — Тя се усмихна. — Хубаво е, че очаквам да изляза с него, без да ме е страх, че може да ми причини болка. Затова съм готова и да легна на кушетката. Знам, че вие също няма да ми сторите нищо лошо.

— Не, няма — увери я Джъстин. — Влюбена ли си в Грег, Лори?

Тя поклати глава.

— Това е силно казано. Прекалено съм объркана, за да мога да обичам когото и да било, поне по начина, който имате предвид. Но може би първата крачка е да ти е приятно да бъдеш с някого, нали?

— Да, Лори, така е. Мога ли да говоря с Кейт?

— Щом искате. — Гласът й беше безразличен.

От седмици Джъстин вече нямаше нужда да хипнотизира Лори, за да разговаря с другите й личности. Сега Лори седна, изпъна назад рамене и присви очи.

— Какво има този път, докторе? — Това беше гласът на Кейт.

— Кейт, малко съм разтревожен. Искам Лори да намери своя вътрешен покой и да се отърве от всички тревоги около това, което се случи, но не и преди цялата истина да излезе наяве. Тя я е погребала дълбоко, нали?

— Докторе, вече съвсем ми писна от теб! Не можеш ли да го кажеш направо? Сама си плаче за лекарството. Беше се заклела никога повече да не спи в къщата, а сега очаква с нетърпение да се прибере в нея. Знае, че смъртта на родителите й е ужасно произшествие, а не е по нейна вина. Мъжът в сервиза, където имаше уговорка да прегледат колата й, беше с космати ръце. Не беше нейна вината, че се изплаши до смърт. И тя добре разбира това. Е, доволен ли си?

— Ей, Кейт, ти си знаела причината, поради която Лори е отменила уговорката за прегледа на колата, и нищо не си ми казала. Защо тъкмо сега го правиш?

Сара си представи Сам, автомонтьора от градската бензиностанция. Вчера бе пълнила колата си при него. Беше постъпил на работа в края налятото. Едър мъж с яки ръце. Спомни си, че носеше риза с къси ръкави и тя бе забелязала, че целите му ръце са покрити с гъсти косми.

Кейт сви рамене.

— Защото се уморих да пазя тайни. Иначе онази глупачка ще бъде в безопасност в затвора.

— И какво я заплашва? Кой я заплашва? — бързо попита Джъстин. — Кейт, недей да й причиняваш това. Кажи ни каквото знаеш.

— Знам, че докато тя е навън, те могат да се доберат до нея. Не може да им избяга и тя е наясно. Ако не влезе скоро в затвора, те ще го направят.

— Кой я заплашва? Кейт, моля те. — Гласът му беше приканващ, умолителен.

Тя поклати глава.

— Докторе, омръзна ми да ти повтарям, че не знам всичко, а детето, което го знае, надали ще ти каже. Той е умникът. Ти ме изтормози.

Сара видя как агресивното изражение изчезна от лицето на Лори, докато тя се отпускаше назад и се изтягаше отново на канапето, как очите й се затвориха и дишането й пак стана равномерно.

— Кейт няма да е още дълго тук — прошепна Джъстин на Сара. — По някаква причина тя усеща, че нейната задача е изпълнена. Сара, погледни. — Той показа рисунките на Лори. — Виж изправената фигура. Тази огърлица напомня ли ти нещо?

Сара се намръщи.

— Изглежда ми позната. Май съм я виждала.

— Сравни тези двете — посъветва я Джъстин. — Те са най-подробно нарисуваните от всички. Виж, най-големият камък е овален и е заобиколен от брилянти. Това не ти ли говори нещо?

— Чудя се… — замисли се Сара. — Майка ми имаше няколко красиви бижута. Всички те са оставени на съхранение в сейф. Едното от тях е огърлица. Малки диаманти около голям камък — какъв беше той… аквамарин… не, не беше това. А, сещам се — беше…

— Не изричай тази дума. Тя е забранена. — Заповедта беше произнесена с детски, разтревожен, но решителен момчешки глас. Лори седеше, впила настоятелен поглед в Сара.

— Какво значи забранена? — попита Джъстин.

— Не я казвай. — Гласът, излизащ от устата на Лори, беше полуумолителен, полузаповеден.

— Ти си малкото момче, което искаше да говори с нас миналия месец — рече Джъстин. — Но ние все още не знаем името ти.

— Не е позволено да се съобщават имената.

— Е, на теб може да ти е забранено, но на Сара не е. Сара, спомняш ли си името на скъпоценния камък от огърлицата на майка ти?

— Опал — тихо произнесе Сара.

— Какво означава тази дума опал за теб?

Както беше на канапето, Лори рязко поклати глава. Изражението й стана нейното собствено. Тя изглеждаше объркана.

— Задрямала съм. Изведнъж така ми се приспа. За какво ме питаше? Опал? Това е скъпоценен камък, разбира се. Сара, мама нямаше ли една красива огърлица с опали?

91

Както винаги, Оупъл почувства растящото напрежение, което я обземаше при всяко минаване покрай табелата „Добре дошли в Риджууд“. Изглеждаме съвсем различно, опита да се успокои тя, като приглади новата си синьо-бяла моряшка рокля с доста строга кройка, шпиц деколте, дълги ръкави и тънко коланче. Обувките и дамската й чанта бяха в тон с роклята. Единствените украшения по нея бяха герданчето от перли и венчалният й пръстен. Косата й беше подстригана и боядисана само преди няколко часа. Всеки пепеляворус кичур беше част от безупречна прическа. Големи, синкави слънчеви очила криеха очите и леко променяха контурите на лицето й.

— Изглеждаш наистина елегантно — одобрително се бе произнесъл Бик, преди да излязат от „Уиндам“. — Не се тревожи. Няма абсолютно никаква вероятност Лий да те познае. А какво мислиш за мен?

Той беше облечен в крепирана бяла риза с дълъг ръкав, светлокафяв летен костюм с едноредно закопчаване и раирана вратовръзка в бяло, светло и тъмнокафяво. Сега цялата му коса беше сива. Въпреки че я бе оставил малко по-дълга от обикновено, този път я бе сресал така, че нямаше и следа от къдриците, с които на младини толкова се бе гордял. Беше избръснал космите по външната част на китките си. Въобще имаше, вид на уважаван църковен деятел.

Колата зави по улица „Туин Оукс“.

— Това беше розовата къща — саркастично отбеляза Бик. — Опитай се да не споменаваш отново за нея и не наричай малкото момиче Лий. Наричай я Лори, когато сега говориш с нея, което в никакъв случай не трябва да продължи дълго.

На Оупъл й се щеше да напомни на Бик, че тъкмо той я бе нарекъл Лий в предаването, но не посмя. Вместо това тя си преговори наум думите, които щеше да каже на Лори, когато се изправеха лице в лице.

На алеята бяха спрени три коли. Едната от тях разпознаха, че е на икономката. Втората, БМВ-то, беше на Сара. Но третата, „Олдсмобил“ с нюйоркска регистрация — чия ли беше тя?

— Има някакъв посетител — каза Бик. — Може би това е начинът Господ да ни осигури свидетел, който, ако стане нужда, да потвърди, че Лий се е срещнала с нас.

Беше точно пет часът. Полегатите лъчи на следобедното слънце хвърляха светли петна по зелената морава и проблясваха между сините листенца на хортензиите около къщата.

Бик спря на алеята.

— Ще останем само за минута, дори да настояват за по-дълго.

Но последното нещо, което би хрумнало на Сара, беше да покани семейство Хокинс да останат за повече. Заедно с Лори и Джъстин те седяха в кабинета, а усмихнатата Софи, която дълго беше прегръщала Лори, в момента правеше чай.

Докато Лори бе събирала багажа си, Джъстин беше изненадал Сара с предложението си да ги придружи.

— Мисля, че ще е по-добре да бъда с вас, когато Лори ще влезе отново вкъщи — обясни той. — Не очаквам задължително нежелателна реакция, но тя не е била в този дом цели пет месеца и хиляди спомени ще нахлуят в съзнанието й. Можем да идем заедно до апартамента ми да си взема колата, а после ще карам след вас.

— Освен това искаш да си край нея, ако случайно се появят някакви проблясъци, нали? — добави Сара.

— Това също.

— Впрочем ще се радвам, ако дойдеш. Мисля, че се боя не по-малко от Лори от това прибиране у дома.

Сара несъзнателно беше протегнала ръка и Джъстин я беше поел.

— Сара, когато Лори започне да излежава присъдата си, искам да ми обещаеш, че ще се погрижиш и за собственото си психическо състояние. Не трябва да се притесняваш. Поне не от мен. Сигурен съм, че не го искаш. Но ще бъде много тежко.

За момент, докато чувстваше топлината на ръката му около своята, Сара усети, че по-малко я е страх от всичко — от реакцията на Лори при прибирането вкъщи, от процеса, който започваше следващата седмица и в който щеше да застане до Лори, за да чуе как тя се признава за виновна в убийство.

Когато се звънна на вратата, Сара почувства благодарност, че Джъстин е до нея. Лори, която допреди малко щастливо бе развеждала доктора из къщата, изведнъж се разтревожи.

— Не искам да виждам никого.

Софи промърмори:

— Десет към едно, че са онези двамата.

Сара прехапа устни от раздразнение. Господи, тези хора вече прекаляваха. Тя чу как преподобният Хокинс обясняваше на Софи, че търсят някаква кутия, съдържаща важни книжа, която по грешка са донесли в Ню Джърси.

— Ако бих могъл само да сляза до мазето и да я взема, ще сме ви много благодарни — рече той.

— Това са хората, които купиха къщата — обясни Сара на Лори и Джъстин. — Не се притеснявайте. Няма да ги поканя да влизат, но все пак трябва да им кажа няколко думи. Сигурно са забелязали колата ми.

— Не мисля, че трябва да си правиш труда да ставаш — възрази Джъстин, дочувайки шума от приближаващи се стъпки във вестибюла. Миг по-късно Бик вече стоеше на вратата, придружен от Оупъл.

— Сара, мила, извинявай много. Става дума за едни книжа, от които моят счетоводител се нуждае спешно. А, това Лори ли е?

Лори седеше на дивана до Сара. Тя се изправи.

— Сара ми каза за вас и мисис Хокинс.

Бик не помръдна от мястото си.

— Очаровани сме да ви видим, Лори. Сестра ви е прекрасно момиче и много ни е говорила за вас.

— Наистина е прекрасно момиче — повтори Оупъл — и ние сме толкова щастливи, че купуваме тази чудесна къща.

Бик погледна към Джъстин.

— Преподобният Хокинс и неговата съпруга д-р Донъли — промърмори Сара.

За нейно облекчение, след като се поздравиха с Джъстин, Хокинс рече:

— Няма да ви пречим. Ако е възможно само да слезем и да потърсим онези документи, а после сами ще се изпратим до вратата. Довиждане на всички.

През следващата минута-две Сара си даде сметка, че семейство Хокинс бяха успели да помрачат радостта от завръщането на Лори у дома. Лори остана мълчалива и напълно безучастна, когато Джъстин непринудено заразказва за детството си в австралийската овцеферма.

Сара се зарадва, когато той прие поканата за вечеря.

— Софи е сготвила като за цяла армия — рече тя.

Очевидно Лори също искаше Джъстин да остане.

— Чувствам се по-добре, когато сте тук, д-р Донъли.

Вечерята се оказа неочаквано приятна. Хладината, която Хокинс бяха внесли, изчезна, докато ядяха фазана с ориз, приготвен от Софи. Джъстин и Сара пиеха вино, Лори — „Перие“. По време на кафето, Лори тихичко се извини. Когато отново слезе долу, тя носеше малка чанта.

— Докторе — каза тя, — нищо не мога да направя. Трябва да се върна с вас и да спя в клиниката. Съжалявам, Сара, обаче знам, че нещо ужасно ще ми се случи в тази къща, и не искам да оставам тук тази нощ.

92

Когато на следващия ден Брендън Муди позвъни на Сара, той чу хлопане на отварящи се и затварящи врати, скърцане от преместването на мебели.

— Изнасяме се оттук — осведоми го Сара. — Не е добре за Лори да остава повече в тази къща. Апартаментът не е напълно готов, но можем да го довършим и след това. — И тя му разказа как предишната нощ Лори се бе върнала в клиниката.

— Ще я взема оттам късно следобед днес, а след това отиваме направо в апартамента. Може да ми помогне да го оправим. Навярно ще е хубаво да се занимава с нещо.

— Гледай да не дадеш на семейство Хокинс ключ и от апартамента — кисело рече Брендън.

— Нямам такова намерение. Тези двамата ме изкарват от нерви. Но все пак…

— Знам. Платили са много. Оставили са те да живееш в къщата и след продажбата. И как ще се преместите толкова бързо?

— Ще се понапънем.

— Ще дойда да помогна. Поне мога да опаковам книги или картини.

Когато Брендън пристигна, работата беше в разгара си. Сара, с коса, вързана отзад, облечена в шорти цвят каки и памучна блуза, маркираше мебелите, купени от Хокинс.

— Няма да изнасям всичко още днес — рече тя на Брендън, — но че ще има обратен курс, това е сигурно. В правото си съм да използвам това място до двадесет и пети август. Чувствам се свободна да идвам и да си отивам, и всичко останало.

Софи беше в кухнята.

— Никога не съм мислила, че ще дойде ден, когато ще съм щастлива, че напускам този дом — рече тя на Брендън. — Но това семейство Хокинс ме вбесява. Попитаха ме дали ще им помогна да се нанесат окончателно. Отговорът ми беше: „Не!“.

Брендън наостри уши.

— Защо не ги харесваш, Софи? Нали Сара все разправя, че са й направили огромна услуга.

Софи изсумтя. Кръглото й добродушно лице се сбърчи от отвращение.

— Нещо се мъти тук. Помнете ми думите. Колко пъти трябва да разгледаш една стая или един килер, за да решиш как да ги преустроиш? И прекалено много говорят, ако някой пита мен. Кълна се, че през последните месеци колата им непрекъснато обикаляше наоколо. А всички тези кутии, които оставиха в мазето. Леки са като перце. Обзалагам се, че не са пълни и до половината. Но това не им пречи да носят нови и нови. Просто извинение, за да се отбият, така мисля аз. На какво искате да се обзаложим, че преподобният ще използва историята на Лори в неговото предаване?

— Софи, ти си много умна жена — меко каза Брендън. — Може би току-що удари гвоздеят точно по главичката.

Сара повери на Брендън опаковането на съдържанието на бюрото, включително и на дълбокото чекмедже, в което бяха всички бележки, свързани с Лори.

— Внимавай само да не се разбъркат. Непрекъснато ги преглеждам с надеждата, че нещо ще изскочи.

Брендън забеляза най-горната записка, озаглавена „Пиле“.

— Какво е това?

— Споменах ти, че на снимката с Лори, която д-р Донъли възстанови и уголеми, в дъното се вижда кокошарник, и че явно нещо, свързано с него, е хвърлило в ужас Лори.

Муди кимна.

— Така е, спомена ми.

— Нещо около това все ми се въртеше в главата и в момента разбирам защо. Миналата зима Лори посещаваше д-р Карпентър, психиатър от Риджууд. Няколко дни преди Алън Грант да умре, на излизане от кабинета на Карпентър тя изпадна в шок. Това, което, изглежда, я бе довело до истерия, е, че стъпила върху главата на някакво мъртво пиле във фоайето.

Муди наведе глава като куче, подушило кокал.

— Сара, да не би да искаш да ми кажеш, че отрязаната глава на някакво пиле съвсем случайно е попаднала на пода във фоайето на психиатричен кабинет?

— Д-р Карпентър по това време лекуваше някакъв много депресиран пациент, който, явно, е дошъл непредвидено и за когото полицията смяташе, че участва в култови истории. Муди, тогава нито на мен, нито на д-р Карпентър ни мина през главата, че това може по някакъв начин да е свързано с Лори. Сега вече се питам дали не е така.

— Не знам какво да мисля — отвърна Брендън, — но с едно съм наясно — някаква жена е ангажирала Дани О’Тул да ви следи. Дани е разбрал, че Лори посещава психиатър в Риджууд. Той ми спомена за това, което означава, че този, който му е плащал, също го е знаел.

— Брендън, възможно ли е някой, който е знаел какво ще бъде въздействието върху Лори, да е поставил тази глава?

— Не зная. Но ще ти кажа следното. Чувствам, че не застрахователна компания е наела Дани. Самият той смята, че въпросният клиент е жената на Алън Грант. Но и това не ми се вярва.

Брендън забеляза, че Сара трепери от напрежение и вълнение.

— Спокойно — рече й. — Утре ще се отбия при Дани О’Тул и мога да ти обещая, че скоро и двамата ще знаем кой е поръчал това разследване.

93

По пътя към клиниката предишната нощ Лори беше мълчала. На следващата сутрин дежурната сестра съобщи на Джъстин, че тя е спала неспокойно и е говорила на сън.

— Чухте ли какво казва? — попита Джъстин.

— Тук-там по думичка. Влизах няколко пъти. Тя мърмореше нещо за някаква връзка, която свързва.

— Връзка, която свързва? — Джъстин се намръщи. — Чакайте малко. Това са думи от един химн. Ето този. — Той изтананика малко. — „Да бъде благословена връзката, която свързва…“

Когато малко по-късно влезе за сеанса си, Лори изглеждаше спокойна, но уморена.

— Докторе, току-що се обади Сара. Няма да може да дойде преди късния следобед. И знаете ли какво? Днес се местим в апартамента. Не е ли страхотно?

— Я, много бързо стана. — Умно от страна на Сара, помисли си Джъстин. Къщата е пълна със спомени. Той все още не беше сигурен кое точно бе предизвикало драстичната промяна у Лори вчера. Беше се случило, след като се отбиха, онези Хокинс. Но те бяха останали не повече от минута. Дали беше заради факта, че са непознати и следователно представляват някаква заплаха в очите на Лори?

— Това, което ми харесва в апартамента, е, че на входа на комплекса има охрана — рече Лори. — Ако някой позвъни, има телевизионен монитор, поглеждаш и никога няма да пуснеш непознат.

— Лори, снощи ти спомена, че нещо ужасно ще ти се случи у вас. Нека поговорим за това.

— Не искам да говоря за това, докторе. Повече няма да стоя там.

— Добре. Миналата нощ насън доста си бърборила.

Тя изглеждаше объркана.

— Така ли? Татко твърдеше, че ако има нещо, което да не съм казала през деня, трябва да се освободя от него поне през нощта.

— Сестрата не е разбрала много, но те е чула да говориш за „връзката, която свързва“. Помниш ли какво си сънувала, докато си казвала това?

Докторът видя как устните на Лори стават пепеляви, клепачите се спускат, ръцете се сгъват и краката започват да се клатят. „Благословена да е връзката, която свързва…“ Детският гласец, верен и чист, изпя думите, които увиснаха във въздуха.

— Деби, ти си, нали? Кажи ми за тази песен. Кога я научи?

Тя отново запя: „Сърцата ни с християнска любов…“.

Внезапно затвори уста.

— Оставете я на мира, мистър — нареди един момчешки глас. — Ако толкова ви се иска да знаете, тя научи това в кокошарника.

94

Този път, когато Брендън Муди се срещна с Дани, ловеца на съпрузи, той си спести черпнята с алкохол. Защото отиде в офиса на Дани в Хакенсак в девет сутринта с твърдото намерение да го намери, когато е най-трезвен. Независимо какво означаваше това, помисли си Брендън, докато, сядаше пред очуканото бюро.

— Дани, нямам намерение да си хабя думите — започна той. — Може би си чул, че Лори Кениън си е вкъщи.

— Чух.

— Някой да ти се е обаждал отново да я следиш?

Дани изглеждаше оскърбен.

— Брендън, много добре знаеш, че отношенията детектив — клиент са свещени като изповедта.

Брендън стовари юмрука си върху бюрото.

— Не и в този случай. Не и, когато се оказва, че човек е изложен на опасност заради доброто обслужване на детектива.

Цветущият вид на Дани помръкна.

— И как трябва да разбирам това?

— Някой, който е знаел за посещенията на Лори, умишлено се е опитал да я изплаши, като е поставил отрязана пилешка глава на място, където тя със сигурност е щяла да я намери. И още, дяволски съм убеден, че не застрахователна компания е наела услугите ти, както не вярвам да го е направила и съпругата на Алън Грант. Дани, имам три въпроса към теб и настоявам за отговор и на трите. Първо, кой ти плати и как ти плати? Второ, къде изпращаше информацията, до която си се добрал? Трето, къде са копията от докладите? След като ми отговориш на въпросите, искам тези копия.

Двамата мъже за момент си размениха погледи. После Дани стана, извади някакъв ключ, отвори картотеката и зарови из папките. Измъкна една и я подаде на Брендън.

— Всички отговори са тук — рече той. — Обади ми се жена, която се представи за Джейн Грейвс и твърдеше, че представлява един от евентуалните ответници по злополуката с Кениън. Искаше разследване на сестрите. Както ти казах, случи се малко след погребението на родителите и продължи, докато Лори Кениън не бе арестувана за убийството на Алън Грант. Изпращах докладите до частна пощенска кутия в Ню Йорк Сити, включително и сметките си. Основният хонорар и допълнителните разходи ми бяха изплатени с чек от банка в Чикаго.

— Банков чек — изсумтя Брендън. — Частна пощенска кутия. И ти не си ли помисли, че има нещо подозрително?

— Когато човек се занимава с преследване на брачни партньори и намери някой, който да му плаща и да иска от него просто да не задава въпроси, едва ли ще е полезно да започне да се съмнява в нещо — отговори Дани. — Можеш да преснимаш всичко това на моя ксерокс. И помни — не си го взел от мен.

На следващия ден Брендън Муди спря пред новия дом на Сара и Лори. Завари Сара сама със Софи, Лори беше заминала за Ню Йорк.

— Реши тя да кара. Наистина искаше да го направи. Не е ли прекрасно?

— А не е ли нервна?

— Заключи всички врати. Ще паркира до самата клиника. Освен това вече има телефон в колата. Това й дава чувство за сигурност.

— Винаги е добре да бъдеш предпазлив — промърмори Брендън, после реши да смени темата. — Между другото — това място ми харесва.

— И на мен. Ще бъде чудесно, когато довършим всички останали неща. А това няма да отнеме много време. Иска ми се Лори да има възможност да му се порадва преди… — Сара не довърши изречението. Вместо това рече: — С всички тези вътрешни стълби добре ще се раздвижваме. Освен това стаята на най-горния етаж става идеално за кабинет, не мислиш ли? Спалните са на етажа под нея, а всекидневната, трапезарията и кухнята са на най-долното ниво. Има и стая за игри с отделен вход отзад.

За Брендън беше ясно, че Сара приема толкова присърце работата по настаняването само за да освободи съзнанието си от проблемите с Лори. За съжаление имаше някои неща, които тя трябваше да знае. Той постави папката на бюрото.

— Хвърли един поглед на това.

Сара започна да чете и очите й се разшириха от изумление.

— Боже мой, та това е нашият живот, разнищен минута по минута. Кому е била нужна такава информация? И защо ще я иска? — Тя погледна към Муди.

— Възнамерявам да открия този човек и ако трябва, ще обърна наопаки цялата тази банка в Чикаго — мрачно заяви Муди.

— Брендън, ако успеем да докажем, че Лори е била под системно наблюдение от страна на някой, който е знаел как да я доведе до паника, уверена съм, че това ще окаже много силно въздействие върху съдията.

Брендън Муди извърна очи при вида на неприкритата надежда, изписана върху лицето на Сара. Той реши да не споделя с нея предчувствието си, което го караше да разследва Карън Грант. Имаше много гнили неща в Дания, помисли си, но поне едно от тях беше свързано с тази дама. Каквото и да беше то, решен бе да намери отговора.

95

Частната пощенска кутия в Ню Йорк беше наета под името Дж. Грейвс. Вноските за наема бяха плащани в брой. Чиновникът, който отговаряше за кутиите, дребен мъж с пригладена назад коса и измачкан костюм, нямаше абсолютно никаква представа кой я е наел.

— Минала е през трима наематели от февруари насам — осведоми той Муди. — Плащат ми да сортирам пощата, а не да си играя на детективи.

Муди знаеше, че този тип пощенски услуги се използват най-вече от доставчици на порно литература и от разни мошеници, измислили начини за бързо забогатяване, които се пазеха да оставят след себе си писмени следи, така че да се изложат на опасността да ги разкрият. Следващото му обаждане беше в Гражданската банка на Чикаго. Той стискаше палци поне тук да му се усмихне късметът. В някои банки беше възможно да влезеш, да подхвърлиш известна сума и да си купиш разплащателен чек. В други обаче издаваха подобни чекове само на редовните вложители. Мърморейки някаква молитва, той набра номера.

Служителят обясни на Муди, че политиката на банката е да продава разплащателни чекове само на вложители, които са изтеглили спестяванията си или текущите сметки. Бинго, помисли си Брендън. После, както се очакваше, служителят заяви, че без разрешение от съда той не може да дава никаква информация за влогове и сметки.

— Ще взема такова разрешение, не се бойте — каза Муди мрачно на банковия служител.

После позвъни на Сара.

— Имам един приятел от университета, който в момента работи в Чикаго — рече тя. — Ще го помоля да изиска съдебно разрешение. Ще отнеме около две седмици, но поне правим нещо.

— Само не се въодушевявай прекалено много — предупреди я Муди. — Все пак имам една теория. Карън Грант със сигурност разполага с необходимите пари, за да наеме Дани. Знаем, че истинската Лори харесваше и се доверяваше на професор Грант. Представи си, че тя е споделила с него нещо за това какво я плаши, а той го е обсъдил с жена си.

— Искаш да кажеш, че Карън Грант е вярвала, че между Алън и Лори съществува любовна връзка, и сее опитала да я сплаши?

— Това е единственото свястно обяснение, което ми идва наум. Но може и да бъркам. Едно нещо обаче знам със сигурност, Сара — тази жена е хладнокръвна лицемерка.

96

На двадесет и четвърти юли в присъствието на Сара Лори се призна за виновна в убийството на професор Алън Грант.

Местата, отредени за пресата, бяха препълнени с репортери от телевизията и радиото, от вестници и списания. Карън Грант, цялата в черно, но със златни бижута, беше седнала зад прокурора. Местата за публиката бяха заети от студентите от Клинтън, както и от много зяпачи. Всички без изключение следяха буквално всяка дума.

Джъстин Донъли, Брендън Муди и Грег Бенет седяха на първата редица зад Лори и Сара. Джъстин усети ужасно чувство на безпомощност, когато служителят извика: „Всички да станат. Съдът“, и съдията излезе от кабинета си. Лори носеше бледосин ленен костюм, който подчертаваше нежната й хубост. Изглеждаше по-скоро на осемнадесет, отколкото на двадесет и две. Отговаряше на съдията с нисък, но уверен глас. От двете Сара изглеждаше по-притеснена, помисли си Джъстин. Тъмночервената й коса грееше над перленосивото сако. То й стоеше доста свободно и той се запита колко ли е отслабнала от началото на този кошмар.

През залата сякаш преминаваха вълни на съжаление и тъга, докато Лори спокойно отговаряше на въпросите на съдията. Да, тя разбираше какво означава признанието й. Да, внимателно бе разгледала доказателствата. Да, тя и нейният адвокат бяха съгласни, че е убила Алън Грант в пристъп на ярост и страст, след като той бе предал писмата й на университетското ръководство. Накрая завърши с думите:

— Съгласна съм, че според доказателствата аз съм извършила престъплението. Не си спомням нищо, но знам, че трябва да съм виновна. Ужасно съжалявам. Той беше толкова добър с мен. Бях огорчена и ядосана, когато предаде онези писма на ръководството, но то беше, защото и за тях не си спомнях да съм ги писала. Бих искала да се извиня на приятелите и студентите на професор Грант, както и на преподавателите в колежа. Заради мен те загубиха един прекрасен човек. Никога няма да мога да изкупя вината си пред тях. — Тя погледна към Карън Грант. — Толкова много съжалявам. Ако беше възможно, с радост бих дала своя живот, за да върна съпруга ви.

Съдията насрочи датата за обявяване на присъдата на 31 август. Сара затвори очи. Всичко ставаше толкова бързо. Беше загубила родителите си преди по-малко от година, а ето че сега щяха да й отнемат и сестрата.

Един полицай ги изведе през задния вход, за да избегнат журналистите. Потеглиха бързо, Грег караше, Муди седеше отпред до него, а Джъстин, Сара и Лори бяха на задната седалка. Когато вече излизаха на шосе 202, Лори се обади:

— Искам да отида до къщата на професор Грант.

— Лори, ти твърдо беше решила да не ходиш там. Защо го искаш сега? — попита Сара.

Лори притисна главата си с ръце.

— Докато говорех в съда, кънтящите гласове в главата ми бяха по-силни от всякога. Някакво малко момче крещеше, че съм лъжкиня.

Грег направи непозволен обратен завой.

— Знам къде е.

Табелата „Продава се“ беше поставена на моравата отпред. Бялата къща имаше запуснат и потискащ вид. Тревата се нуждаеше от косене. Декоративните храсти бяха потънали в бурени.

— Искам да вляза вътре — каза Лори.

— Тук е даден телефонът на агенцията за недвижими имоти — посочи към табелата Брендън. — Можем да се обадим и да вземем ключа.

— Няма нужда. Стъклената врата към кабинета не се затваря добре — възрази Лори. После се изсмя. — Би трябвало да го знам. Доста често съм я отваряла.

Потресена, Сара осъзна, че знойният глас принадлежи на Леона.

Те мълчаливо я последваха покрай къщата до покрития с плочи вътрешен двор. Сара забеляза живия плет, който скриваше двора от улицата. В писмата си до Алън Грант Леона беше описала как го е гледала през тази врата. Без съмнение не е била забелязвана от пътя.

— На пръв поглед изглежда заключена, но ако я понатиснеш малко… — Вратата се отвори и Леона влезе вътре.

В стаята миришеше на мухъл. Бяха останали няколко мебели, безредно разхвърляни из помещението. Сара видя, че Леона сочи към стар кожен стол, поставен пред дивана.

— Това беше любимият му стол. Седеше в него с часове. Обичах да го гледам. Понякога, след като той си легнеше, аз се свивах там.

— Леона — рече Джъстин, — в нощта, когато Алън Грант умря, ти си се върнала за чантата си. Деби ни каза, че си го оставила да спи, а чантата ти и ножът са били на пода до него. Покажи ни какво се случи.

Тя кимна и започна внимателно и тихо да пристъпва по коридора, който водеше до спалнята. После спря.

— Толкова е тихо. Той вече не хърка. Може би е буден? — На пръсти тя продължи към спалнята, после отново спря.

— Вратата отворена ли беше? — попита Джъстин.

— Да.

— Светеше ли някъде?

— Нощната лампа в банята. О, не!

Тя стигна до средата на стаята и погледна надолу. Изведнъж стойката й се промени.

— Погледни го. Той е мъртъв. Отново ще обвинят Лори. — Момчешкият глас, който излизаше от гърлото на Лори, беше ужасен. — Извеждай я веднага оттук.

Отново момчето, помисли си Джъстин. Трябва да се добера до него. Той е ключът към всичко това.

Сара вцепенена гледаше как Лори, която всъщност вече не беше Лори — чертите се бяха променили, бузите бяха станали сякаш по-пълни, устните по-тънки, разкрачва крака, навежда се и прави рязко движение нагоре с двете си ръце.

Тя вади ножа от тялото, помисли си Сара. О, боже господи. Джъстин, Брендън и Грег стояха до нея като зрители на някаква сюрреалистична пиеса. В празната стая като че ли изведнъж се бе появило мъртвешкото ложе на Алън Грант. Килимът сега беше почистен, но Сара си го представи изпоцапан с кръв, такъв, какъвто трябва да е бил през онази нощ.

В момента превъплъщението на Лори, момчето, се навеждаше за нещо на пода. Чантата й, рече си Сара. Крие ножа в нея.

— Трябва да я изведем оттук — отново се обади изплашеният момчешки глас. Краката на момчето-Лори изтичаха до прозореца и спряха. Тялото на момчето-Лори се обърна. Очите на момчето-Лори огледаха стаята. Тя се наведе, като да вземе нещо от земята, и после направи движение, сякаш го пъхаше в джоба си.

Ето защо гривната й беше намерена в джоба на дънките, помисли си Сара.

Прозорецът беше притворен. Размахвайки въображаемата чанта, момчето-Лори прескочи ниския перваз и стъпи в задния двор.

Джъстин прошепна:

— След него.

Леона беше тази, която ги чакаше отвън.

— Онази нощ хлапето нямаше нужда да си отваря прозореца — осведоми ги тя сухо. — Когато се върнах, той вече беше отворен. Затова стаята беше станала толкова студена. Надявам се, че имате цигари, докторе.

97

Бик и Оупъл не присъстваха на явяването на Лори пред съда. Изкушението беше огромно за Бик, но той осъзна, че без съмнение ще бъде забелязан от медиите.

— Като Божи служител и семеен приятел би било съвсем естествено да присъствам — рече той, — но Сара досега отказа всички наши покани за вечеря, както и да я придружим при Лий.

Сега те прекарваха доста време в къщата в Ню Джърси. Оупъл я мразеше. Разстройваше се, като виждаше колко често Бик отиваше в стаята, която преди бе принадлежала на Лий. Единствената мебел в нея беше разнебитен люлеещ се стол, подобен на онзи, който имаха навремето във фермата. Той седеше в него с часове, люлееше се напред-назад и милваше извехтелия бански костюм. Понякога пееше химни. Друг път слушаше музикалната кутия на Лий, от която се разнасяше все една и съща виеща песен отново и отново.

„Из града… Момчета и момичета заедно…“

Лиз Пиърс, репортерката от списание „Пипъл“, се свърза с Бик и Оупъл на няколко пъти, за да свери отделни факти и дати.

— Били сте в щата Ню Йорк и там сте открили своето призвание. Проповядвали сте по радиото във Витлеем, Пенсилвания, после в Мариета, Охайо, Луисвил, Кентъки, Атланта, Джорджия и накрая в Ню Йорк. Така е, нали?

Оупъл я побиваха тръпки при мисълта, че Пиърс разполага с точните дати от периода във Витлеем. Но поне никой там не бе виждал Лий. Нямаше човек, който не би се заклел, че са живеели сами. Всичко ще бъде наред, рече си тя.

В деня, когато Лий се призна за виновна в убийство, Пиърс се обади да иска още снимки. Трябваха й за корицата на „Пипъл“ за броя от 31 август, в който щеше да излезе статията.

98

Брендън Муди беше пристигнал в областния съд в Хънтердън със собствената си кола. Имаше намерение оттам направо да се прибере вкъщи, но след това, което видя в спалнята на Алън Грант, му се искаше да поговори на спокойствие с д-р Джъстин Донъли. Затова, когато Сара предложи да обядват в апартамента, той с готовност прие.

Брендън можа да подхване разговора, едва след като Сара помоли Донъли да се заеме с огъня за барбекюто. Муди го последва във вътрешния двор. Там, снижил глас, той го попита:

— Има ли някаква надежда Лори и нейните превъплъщения да казват истината: че е оставила Алън Грант жив, а после, когато се е върнала, той е бил мъртъв.

— Боя се, че много е възможно някое друго нейно превъплъщение, за което още не знаем, да е отнело живота на Грант.

— Мислите ли, че има все пак вероятност тя да е напълно невинна?

Донъли внимателно подреди брикетите от дървени въглища в скарата и взе запалителната течност.

— Вероятност? Според мен всичко е възможно. Днес наблюдавахте две от превъплъщенията на Лори — момчето и Леона. Може да има и много други, които не са се появявали още на повърхността. И не съм сигурен дали изобщо някога ще го направят.

— Все пак имам чувството… — Брендън стисна устни, когато видя Сара да се задава откъм кухнята и да се насочва към вътрешния двор.

99

— Благодаря ви, че дойдохте заедно с нас в съдебната зала в петък, д-р Донъли — каза Лори на Джъстин. Тя се бе излегнала на кушетката и изглеждаше спокойна, почти унесена. Само начинът, по който стискаше ръцете си, издаваше вътрешното й напрежение.

— Исках да бъда с теб и Сара, Лори.

— Знаете ли, докато правех изявлението, се притеснявах повече за Сара, отколкото за себе си. Тя толкова страда.

— Знам, така е.

— Тази сутрин около шест часа я чух да плаче и влязох в стаята й. Смешно е, защото през всичките години досега тя постоянно е утешавала мен. И знаете ли какво правеше?

— Не.

— Седеше в леглото си и съставяше списък на хората, които ще моли да пишат до съдията, за да се застъпят за мен. Надявала се е да сведе присъдата до две години затвор, а останалите да бъдат условни, но сега я е страх, че съдия Армън може да ми даде пет години без право на условни. Ще се радвам, ако продължите да поддържате връзка със Сара, докато съм в затвора. Тя ще има нужда от вас.

— Аз възнамерявам да поддържам връзка със Сара.

— Грег е страхотен, нали, докторе?

— Да, така е.

— Не искам да влизам в затвора — изведнъж избухна Лори. — Искам да остана у дома. Искам да бъда със Сара и Грег. Не искам да ходя в затвора.

Тя рязко се изправи, удари по пода с крака и сви ръцете си в юмруци. На лицето й се изписа ожесточение.

— Слушай, докторе, не трябва да й позволяваш да си мисли такива неща. Лори трябва да бъде затворена.

— Защо, Кейт, защо? — бързо попита Джъстин.

Тя не отговори.

— Кейт, помниш ли, че преди няколко седмици ти ми се обади, че момчето е готово да говори с мен. Той се появи вчера в къщата на Грант. Той и Леона истината ли казват за това, което се е случило? Има ли и някой друг, с когото трябва да разговарям?

След миг лицето на Лори отново се промени. Чертите се омекотиха, очите се присвиха.

— Не трябва да задавате толкова много въпроси за мен. — Момчешкият глас беше учтив, но решителен.

— Здравей — нехайно рече Джъстин. — Радвам се, че вчера отново те видях. Добре си се погрижил за Лори през нощта, в която професорът е умрял. Много си умен за твоите девет години. А аз съм възрастен. И мисля, че мога да ти помогна да се грижиш за Лори. Не е ли време да ми се довериш?

— Вие не се грижите за нея.

— Защо мислиш така?

— Позволявате й да разправя на хората, че е убила д-р Грант, а тя не го е направила. Какъв приятел сте й тогава?

— Може би някой друг, който все още не е говорил с мен, го е извършил.

— Ние сме само четирима: Кейт, Леона, Деби и аз. И нито един от нас не е убивал никого. Затова вчера се опитвах да накарам Лори да спре да говори със съдията.

100

Брендън Муди не можеше да се отърве от вътрешното усещане, което имаше за Карън Грант. През последната седмица на юли, докато чакаше нетърпеливо да бъде издадено съдебно разрешение от чикагския съд, той се навърташе из фоайето на хотел „Медисън Армс“. Беше очевидно, че Ан Уебстър най-накрая се е пенсионирала и напуснала агенцията. Бюрото й бе заменено с красива маса от черешово дърво и като цяло интериорът в агенцията беше придобил по-изискан вид. Муди реши, че е време за още една визита при бившата партньорка на Карън Грант; този път обаче в дома й в Бронксвил.

Ан не закъсня да разкрие пред Муди колко дълбоко бе засегната от отношението на Карън.

— Едвам дочака да напусна. Мастилото по договора още не бе засъхнало, когато ми рече, че вече не е наложително да ходя в офиса и че може да се справя отлично без мен. След това веднага подмени всички мои вещи с нови мебели заради онзи неин приятел. Като се сетя само как я защитавах от хорските приказки, честно казано, сега се чувствам като глупачка. Ама че скърбяща вдовица!

— Мисис Уебстър — намеси се Муди. — Много е важно. Мисля, че има известна вероятност Лори Кениън да не е виновна за убийството на Алън Грант. Но тя ще влезе в затвора другия месец, ако не успеем да докажем, че друг го е извършил. Бихте ли се върнали отново към онази вечер, когато сте били на летището с Карън Грант. Разкажете ми всичко до най-малките подробности, колкото и незначителни да ви се струват. Започнете с тръгването ви за там.

— Поехме към летището в осем часа. Преди това Карън беше говорила със съпруга си. Имаше ужасно разстроен вид. Когато я попитах какво се е случило, тя ми рече, че някакво истерично момиче било заплашвало съпруга й и че той сега си го изкарвал на нея.

— Изкарвал си го на нея? Какво е имала предвид?

— Не знам. Не съм клюкарка и не си пъхам носа в чуждите работи.

Ако има нещо, в което мога да съм сигурен, то определено е това, мрачно си помисли Брендън.

— Мисис Уебстър, какво все пак е имала предвид?

— Карън се задържаше все по-често в апартамента си в Ню Йорк през последните месеци, откакто срещна Едуин Ранд. Имам чувството, че Алън Грант й е дал да разбере, че цялата тази работа му е ужасно неприятна. На път за летището тя измърмори нещо от рода на: „Би трябвало да си изясня цялата тази работа с Алън, а не да се занимавам с пренос-превоз“. Напомних й, че тази клиентка е от най-важните ни, а освен това изпитва истинско отвращение към колите под наем.

— И после самолетът закъсня.

— Да, това наистина я вбеси. Но влязохме в салона на VIP и пийнахме по нещо. После пуснаха „Спартак“. Това е…

— Най-любимият от любимите ви филми. А също и много дълъг. И вие имате навика да заспивате. Можете ли да бъдете сигурна, че Карън Грант е стояла през цялото време с вас и е гледала филма?

— Е, знам, че отиде да провери за полета и да позвъни.

— Мисис Уебстър, домът й в Клинтън е на четиридесет и две мили от летището. За периода от два, два и половина часа имало ли е момент, за който да можете да кажете, че не е била до вас? Имам предвид, възможно ли е тя да ви е оставила и да е тръгнала към дома си?

— Аз наистина не вярвам да съм заспала, но… — За момент млъкна.

— Мисис Уебстър, какво има?

— Ами това, че когато посрещнахме нашата клиентка и напуснахме летището, колата на Карън беше паркирана на друго място. При пристигането ни се оказа, че е толкова препълнено, та се наложи да спрем доста далече от терминала, а когато тръгвахме, колата се намираше точно срещу главния вход.

Муди облекчено въздъхна.

— Иска ми се да ми бяхте казали това по-рано, мисис Уебстър.

Тя го погледна озадачено.

— Но вие не сте ме попитали.

101

Беше точно като през онези месеци, преди Лий да бъде затворена в клиниката, помисли си Оупъл. Двамата с Бик започнаха отново да я следят с коли, взети под наем. В някои дни те просто спираха от другата страна на улицата и наблюдаваха как Лий бърза от гаража към входа на клиниката, после оставаха там независимо колко дълго беше, докато тя се появеше отново. Бик с часове гледаше втренчен във вратата, като се страхуваше да не я изпусне, ако само за миг отклони погледа си. Капчици пот избиваха по челото му, ръцете му се вкопчваха здраво във волана, когато тя се покажеше наново.

— Чудя се за какво ли е говорила днес — питаше той с яд и страх в гласа си. — Тя е сама в стаята с онзи доктор, Оупъл. Може би той е привлечен от нея.

През съботите и неделите Лий отиваше в клиниката сутрин. Повечето от следобедите тя и Сара играеха голф обикновено на едно от близките игрища. От страх да не би Сара да забележи колата, която ги следи, Бик се обаждаше в клуба и питаше за резервации на името на Кениън. Ако му кажеха, че има, той и Оупъл понякога отиваха направо на игрището и се опитваха да се срещнат с тях в кафенето.

Той никога не се задържаше на масата, просто ги поздравяваше непринудено и продължаваше, но никога не изпускаше нито една подробност от Лий. След това разпалено коментираше външния й вид.

— Тази тениска направо й стои като излята върху нежното тяло… Едвам се сдържах да не посегна и да освободя шнолата, която придържаше златистата й коса.

Заради програмата на „Църквата на въздушния път“ те трябваше да са в Ню Йорк през по-голямата част от уикенда. Оупъл тайничко се благодареше за това. Дори и да успееха да зърнат Лий и Сара през съботата или неделята, докторът и онзи все един и същ млад човек — Грег Бенет — бяха неизменно с тях. Това вбесяваше Бик.

Един ден, в средата на август, той се обади на Оупъл да дойде при него в стаята на Лий. Щорите бяха спуснати и Бик седеше в люлеещия се стол.

— Молех се на Господ да ме напъти и получих отговор — й рече той. — Лий винаги отива до Ню Йорк и се връща оттам сама. Има телефон в колата си. Успях да открия номера на този телефон.

Оупъл се сви при вида на разкривеното му лице. Очите му светеха с онзи странен, пронизващ блясък.

— Оупъл — прогърмя гласът му. — Не си мисли, че не забелязвам ревността ти. Забранявам ти да ме безпокоиш с това отново. Присъствието на Лий на тази земя е почти приключило. През малкото дни, които й остават, ти не трябва да ми пречиш да се изпълвам с образа, гласа и уханието на това красиво дете.

102

Томасина Пъркинс страшно се развълнува, когато получи бележката на Сара, с която я молеше да напише писмо в полза на Лори до съдията, водещ нейния процес.

„Вие добре помните колко ужасена и изплашена беше Лори — казваше Сара, — а сте и единствената, която я е виждала някога с нейните похитители. Имаме нужда да накараме съдията да разбере каква травма е получила тя като малко дете. Не пропускайте да включите и името, което смятате, че сте чули, когато жената се в обърнала към мъжа, докато са бързали да избутат Лори навън от закусвалнята.“

Сара завършваше с думите, че добре известен изнасилвач на деца с това име се е подвизавал в района на Харисбърг по същото време и макар да не може да се докаже, тя възнамерява да го предложи като евентуалния похитител на Лори.

Томасина беше разказвала толкова пъти историята за това как е видяла Лори и как се е обадила на полицията, че писмото щеше да се напише просто от само себе си. Но тогава тя стигна до онова затормозващо място.

В онзи въпросен ден жената не се бе обърнала към мъжа с името Джим. Томасина вече го знаеше с абсолютна сигурност. Не, нямаше да даде това име на съдията. Щеше да е като да излъжеш след дадена преди това клетва. Тревожеше я само, че Сара беше похабила време и пари да гони не когото трябва.

Томасина губеше вяра в преподобния Хокинс. Беше му писала няколко пъти, като му благодареше за привилегията да участва в неговото предаване, и обясняваше, че тъй като тя никога не би се усъмнила, че Господ е могъл да допусне грешка, може би те просто е трябвало да изчакат още и да продължат да се вслушват в Божия глас. Защото Господ тогава й бе нашепнал първо името на момчето, работещо зад тезгяха. Така че можеше ли да опитат отново?

Преподобният Хокинс не си бе направил труда да й отговори. Е, поне беше сигурно, че е в списъка на хората, очакващи отговор от него. Срещу всеки два долара, които тя изпращаше като дарение, получаваше писмо с молба за още.

Племенничката й беше записала нейното появяване в предаването на „Църквата на въздушния път“ и тя обичаше да го гледа. Но след като недоволството й от преподобния Хокинс започна да нараства, тя постепенно взе да забелязва разни неща в този записан откъс. Начинът, по който устата му се приближаваше съвсем близо до ухото й в момента, когато бе чула името. И това, че дори не бе успял да произнесе правилно името на Лори. На едно място в записа той я наричаше Лий.

Съвестта на Томасина се бе разтоварила, след като изпрати прочувствено писмо на съдията, в което описваше образно паниката и истерията на Лори, но без да споменава името Джим. Тя изпрати копие от писмото, придружено с обяснителна бележка, на Сара, като изтъкваше грешката, която самият преподобен Хокинс бе направил, обръщайки се към Лори с името Лий.

103

— Все повече се приближава — бе казала простичко Лори на доктор Донъли, докато изригваше обувките си и се настаняваше удобно на кушетката.

— Кое, Лори?

Той очакваше, че има предвид нещо за затвора. Вместо това тя рече:

— Ножът.

Той почака.

Сега беше Кейт, която му говореше.

— Докторе, мисля, че и двамата направихме каквото можахме.

— Здравей, Кейт — каза той, — това не звучи в твой стил. — Дали Лори не беше пред самоубийство? — запита се.

Разнесе се ироничен смях.

— Кейт вижда написаното на стената, докторе. Имаш ли цигара?

— Разбира се. Как върви, Леона?

— Май никак не върви. Играта ти на голф се подобрява.

— Благодаря ти.

— Ти наистина харесваш Сара, нали?

— Много.

— Не я оставяй тогава да бъде толкова нещастна, можеш ли?

— Заради какво?

Лори се изпъна.

— Имам такова главоболие — измърмори тя. — И като че ли вече не е само през нощта. Даже вчера, докато бяхме със Сара на игрището, изведнъж ми се привидя ръката, която държи ножа.

— Лори, спомените ти се приближават все повече и повече към повърхността. Не можеш ли да ги оставиш да излязат?

— Не мога да се освободя от чувството за вина. — Дали говореше Лори или Леона, или Кейт? За първи път Джъстин не беше сигурен. — Аз направих толкова лоши неща — рече тя, — отвратителни неща. Някаква скрита част от мен още ги помни.

Джъстин взе неочаквано решение.

— Хайде, ела. Ще отидем да се поразходим в парка. Ще седнем за малко край детските игрушки и ще погледаме малчуганите.

Люлките и пързалките, катерушките и въртележките бяха пълни с хлапета. Други седяха по пейките до грижовните си майки и бавачки. Децата се смееха, викаха се едно друго, караха се чий ред е за люлката. Джъстин забеляза малко момиченце, което изглеждаше на около четири. То щастливо тупкаше топка. На няколко пъти бавачката извика на детето:

— Не отивай толкова надалеч, Кристи.

Детето, погълнато изцяло от топката, явно не я чуваше. Накрая бавачката стана, спусна се и здраво хвана топката.

— Ако излезеш да гониш топката на пътя, някоя от тези коли може да те блъсне.

— Забравих. — На малкото личице се изписа отчаяние и разкаяние. След това, като се обърна назад и забеляза Джъстин и Лори, изведнъж грейна.

— Харесва ли ви красивият ми пуловер? — попита детето.

Бавачката приближи.

— Кристи, не трябва да пречиш на хората. — Тя се усмихна извинително. — Кристи мисли, че всичко, което облича, е красиво.

— Е, пуловерът наистина е красив — рече Лори. — Изключително красив нов пуловер.

Няколко минути по-късно те поеха обратно към клиниката.

— Да предположим — подхвана Джъстин, — че това малко момиче, напълно погълнато от играта си, се отдалечи прекалено много и някой го грабне, напъха го в колата си, изчезне с него, а после го изнасили. Мислиш ли, че години по-късно то ще се самообвинява?

Очите на Лори бяха пълни със сълзи.

— Отбелязахте точка, докторе.

— Тогава защо не простиш и на себе си със същата готовност, с която би простила на това дете, ако нещо, което то не би могло да предотврати, му се бе случило днес.

Върнаха се в кабинета на Джъстин. Лори се изтегна на кушетката.

— Ако някой бе грабнал днес това малко момиченце и го бе вкарал в кола… — тя се поколеба.

— Вероятно можеш да си представиш какво би й се случило — подсказа Джъстин.

— Тя искаше да се прибере обратно у дома. Мама щеше да се сърди, че е отишла на пътя. Имаше един нов съсед, чийто син беше седемнадесетгодишен и обичаше много бързо да кара. Мама бе казала, че малкото момиченце не трябва никога повече да тича навън. Може колата да го блъсне. Те толкова обичаха малкото момиченце. Наричаха го тяхното чудо.

— Но онези хора няма да я заведат вкъщи?

— Не. Те пътуват и пътуват. Тя плачеше и жената я плесна и й рече да млъква. Мъжът с косматите ръце я вдигна и я сложи в скута си. — Лори ту стискаше, ту отпускаше ръце.

Джъстин я видя как се хвана за раменете.

— Защо правиш това?

— Те казаха на малкото момиченце да слезе от колата. Толкова е студено. Тя трябва да отиде до тоалетната, но той иска да я снима и я праща да застане до дървото.

— Снимката, която скъса в деня, когато постъпи в клиниката, ти напомни за това, нали?

— Да, да.

— А през останалото време, в което малкото момиченце стоеше с него… през останалото време, в което ти стоеше с него…

— Той ме изнасили — Лори изпищя. — Аз никога не знаех кога ще се случи, но винаги, след като пеехме песните в люлеещия се стол, той ме качваше горе. Тогава се случваше. Винаги тогава. Толкова ме болеше.

Джъстин се спусна да успокои хълцащото момиче.

— Всичко е наред — рече той. — А сега ми кажи само едно нещо. Твоя ли беше вината?

— Той беше толкова голям. Опитвах се да се боря с него. Не можех да го накарам да спре — изкрещя тя. — Не можех да го накарам да спре.

Беше моментът да попита:

— Оупъл беше ли там?

— Тя е негова жена.

Лори зяпна и прехапа устни. Очите й се присвиха.

— Докторе, казах ти, че това е забранен свят. — Деветгодишното момче не позволи да има повече спомени през този ден.

104

На 17 август, докато Грег беше с Лори на вечеря, а после на театър, Сара и Брендън отидоха на летище Нюарк. Те пристигнаха там в 8,55.

— Това е приблизително времето, по което Карън Грант и Ан Уебстър са пристигнали тук в нощта, когато е умрял Алън Грант — рече Муди на Сара, докато влизаха в паркинга. — Самолетът, с който е пристигнала тяхната клиентка, е имал повече от три часа закъснение, както и много от другите полети същата вечер. Това значи, че паркингът е бил пълен. Според Ан Уебстър е трябвало да повървят доста до терминала.

Той спря нарочно колата почти в края на паркинга.

— Ще трябва да повървим до сградата — отбеляза. — Нека измерим времето при нормален ход. Ще ни отнеме най-малко пет минути.

Сара кимна. Беше решила да не се лови за всяка сламка, да не бъде като семействата на толкова много подсъдими, които беше осъждала. Вечното отричане. Техният съпруг или дъщеря, или сестра, или брат беше неспособен да извърши престъпление, възразяваха. Дори при наличието на безспорни доказателства, те оставаха убедени, че е станала някаква ужасна грешка.

Но когато бе говорила с Джъстин, той предпазливо я бе подтикнал да приеме теорията на Муди, че Карън Грант е имала както възможността, така и подбудите да убие съпруга си. Бе й казал, че е започнал да вярва във вероятността в Лори да живеят само четирите личности, с които вече се бяха срещали, а те всичките, упорито твърдяха, че Лори е невинна.

Докато Сара влизаше заедно с Муди в прохладната чакалня, тя се зарадва на отморяващата свежест след горещината навън в тази августовска вечер. Опашките пред гишетата й напомниха за чудесното пътуване до Италия, което тя и Лори заедно с родителите си бяха направили преди малко повече от година. Сега изглеждаше, сякаш е било преди векове, помисли си с тъга.

— Не забравяй, че едва след като мисис Уебстър и Карън Грант са стигнали тук, те са разбрали, че компютърната система се е повредила и че полетът е отменен за дванадесет и половина. — Муди спря, за да погледне към таблото за пристигащите и заминаващите самолети. — Каква ще е реакцията ти, ако си Карън Грант и си нервна заради отношенията с мъжа ти. А може би дори повече от нервна, защото, когато си се обадила, той ти е съобщил, че иска развод?

Образът на Карън Грант изплува в съзнанието на Сара. През всичките тези месеци тя беше гледала на Карън Грант като на скърбяща вдовица. В съда носеше черно. Странно, помисли си Сара, като си спомни сцената. Може би все пак тя попресилваше нещата, поне малко хора, които са в началото на тридесетте, в днешно време слагат черно в знак на скръб.

Сара изтъкна този факт пред Брендън, докато вървяха към салона на VIP. Той кимна.

— Вдовицата Грант постоянно играе някаква роля и това си личи. Знаем, че тя и Ан Уебстър са се качили в салона и са пийнали по нещо. Филмът „Спартак“ е започнал в девет по филмовия канал. Момичето, което е било на смяна онази вечер, и сега е тук — осведоми той Сара. — Трябва да поговорим с нея.

Момичето не си спомняше нощта на 28 януари, но затова пък познаваше и харесваше Ан Уебстър.

— Работя тук от десет години — обясни тя — и не познавам по-добър туристически агент от нея. Единственият проблем на Ан е, че винаги, когато дойде, за да убие известно време, се лепва за телевизора. Неизменно го включва на филмова програма и става ужасно упорита, ако някой поиска да гледа новините или нещо друго.

— Наистина е проблем — рече Брендън съчувствено.

Тя се изсмя.

— Е, не чак толкова. Винаги казвам на хората, които искат да гледат друго, да изчакат пет минути.

Ан Уебстър заспива по-бързо от всеки друг, когото познавам. А веднъж заспи ли, сменяме канала.

Поеха обратно към Клинтън. По пътя Муди започна да разсъждава.

— Да допуснем, че Карън Грант се е въртяла из летището и все повече се е изнервяла от факта, че не може да поговори със съпруга си, за да го разубеди да не иска развод. Уебстър е била или погълната от филма, или вече заспала, така че не би усетила отсъствието й. Самолетът е щял да кацне не по-рано от дванадесет и половина.

— И тя се качва в колата си и тръгва към къщи — продължи мисълта му Сара.

— Точно така. Да предположим, че си е отключила със собствения ключ и е отишла в спалнята. Карън вижда чантата на Лори и ножа и разбира, че ако той бъде открит намушкан, Лори ще бъде обвинена.

По пътя те обсъдиха и факта, че съдебното разрешение за банката в Чикаго не им е помогнало поне до този момент.

Сметката е била открита на името на Джейн Грейвс с адрес на Бахамските острови. Депозитът е бил извлечение от номерирана банкова сметка в Швейцария.

— Почти е невъзможно да се извлече някаква информация от швейцарска банка — рече Брендън. — Сега съм склонен да мисля, че именно Карън Грант е наела Дани. Тя вероятно е отклонявала част от парите от попечителския фонд на Алън, а като туристически агент добре е можела да се оправя.

Когато стигнаха в Клинтън, забелязаха, че табелата все така си стои сред моравата пред къщата на Алън Грант.

Те постояха в колата няколко минути, загледани в къщата.

— Може и да е било така. Има смисъл — промълви Сара. — Но как ще го докажем?

— Днес пак говорих със секретарката Кони Сантини — рече Муди. — Тя потвърди всичко, което знаем. Карън Грант си е живеела живота, и то точно както на нея й е харесвало, а дохода на Алън Грант е използвала за лични цели. След това се представя за скърбящата вдовица, но това е само представление. Според секретарката тя никога не е била в по-добро разположение на духа. Искам те с мен на двадесет и шести август, когато Ан Уебстър се връща от Австралия. Ще говорим с тази жена заедно.

— Двадесет и шести август — повтори Сара. — Пет дена, преди Лори да влезе в затвора.

105

— Това е последната седмица — каза Лори на Джъстин Донъли на 24 август.

Той я гледаше как ляга на кушетката с ръце, подложени под главата.

— Вчера беше забавно, нали, Джъстин? Съжалявам. В клиниката е по-добре да ви наричам докторе.

— Наистина беше забавно. Ти си страхотна голфистка, Лори. Направо ни побърка.

— Включително и Грег. Е, така или иначе скоро няма да мога да играя. Снощи дълго време не можах да заспя. Мислех си за деня, в който бях отвлечена. Виждах се как, облечена в розовия си бански костюм, слизам надолу по алеята да погледам хората от погребалната процесия. Мислех, че е парад. Когато мъжът ме вдигна, все още държах музикалната си кутия. Тази песен продължава да се върти из главата ми. „На запад, на изток, из целия град… Момчета и момичета заедно…“ — Тя замълча. Джъстин, безмълвен, чакаше. — Когато мъжът с косматите ръце ме вкара в колата, аз попитах къде отиваме. Музикалната кутия още свиреше.

— Нещо определено ли предизвика тези мисли?

— Може би. Снощи, след като вие с Грег си тръгнахте, Сара и аз дълго стояхме и си говорихме за този ден. Казах й, че когато завивахме покрай ъгловата къща, онази, която беше боядисана в отвратителния розов цвят, старата мисис Уелън стоеше на вратата. Не е ли смешно да се сетите точно за такова нещо?

— Не съвсем. Всички спомени са тук. В момента, в който излязат навън, страховете, които предизвикват, ще изчезнат.

— „Момчета и момичета заедно… — лекичко запя Лори. — Затова другите дойдоха да бъдат с мен. Ние сме момчета и момичета заедно из града.“

— Момчета? Лори, има ли и друго момче?

Лори провеси крака от канапето. Започна да пляска с ръце.

— Не, докторе. Само аз съм. — Момчешкият глас се сниши до шепот. — Тя нямаше нужда от никой друг. Аз винаги я отпращах надалеч, когато Бик й причиняваше болка.

Джъстин не можа да чуе прошепнатото име.

— Кой й причиняваше болка?

— Олеле — простена момчето. — Не исках да го казвам. Радвам се, че не ме чу.

След сеанса Джъстин Донъли се утеши, че макар да не бе могъл да чуе името, което момчето несъзнателно произнесе, то беше вече почти излязло на повърхността и отново щеше да бъде назовано.

Но следващата седмица по това време Лори щеше да бъде в затвора. Щеше да е късметлийка, ако можеше да се вижда с психиатър поне на няколко месеца.

Джъстин знаеше, че повечето от неговите колеги не вярваха в множествената личност.

106

Ан Уебстър и съпругът й се завърнаха от пътуването си сутринта на 26 август. Муди успя да се свърже с мисис Уебстър по обяд и успя да я убеди незабавно да се срещне с него и Сара. Когато пристигнаха в Бронксвил, Уебстър беше неочаквано пряма.

— Много мислих за нощта, когато Алън умря — започна тя. — Знаете, че никой не обича да го правят на глупак. Оставих Карън да твърди, че не е местила колата. Но знаете ли какво? Имам доказателство, че го е направила.

Муди вдигна глава. Устата на Сара пресъхна.

— С какво доказателство разполагате, мисис Уебстър?

— Казах ви, че Карън беше угрижена по пътя към летището. Това, което забравих да спомена, е, че тя ми се сопна, когато й обърнах внимание, че горивото на колата е на свършване. Е, тя не зареди по пътя към летището, нито по пътя на връщане от летището, не зареди и на следващата сутрин, когато с нея тръгнахме за Клинтън.

— Знаете ли как плаща Карън Грант на бензиностанциите: с кредитна карта или в брой? — попита Муди.

Уебстър се усмихна мрачно.

— Можем да се обзаложим, че ако е зареждала в онази нощ, е платила с кредитна карта на агенцията.

— Къде са отчетите от януари?

— В офиса. Карън никога няма да ми позволи да вляза и да прегледам папките, но Кони ще го направи, ако я помоля. Ще й се обадя.

Тя дълго говори с бившата си секретарка. Когато затвори, рече:

— Имате късмет. Карън е на някакво пътуване, организирано от „Американ Еърлайнс“. Кони ще се радва да провери документите. Поискала е повишение, но Карън я е срязала.

По пътя към Ню Йорк Муди предупреди Сара:

— Знаеш много добре, разбира се, че дори да докажем, присъствието на Карън Грант в района на Клинтън през онази нощ, това все още не е доказателство, че има нещо общо със смъртта на съпруга си.

— Знам — отвърна Сара. — Но, Брендън, не може да няма някаква следа, която да ни върши работа.

Кони Сантини им се усмихна победоносно.

— Има януарска сметка от бензиностанцията „Ексън“ малко след шосе 78 и на четири мили от Клинтън — рече тя, — както и копие от фактурата с подписана Карън. О, боже, ще напусна тази работа. Тя е толкова долна. Не получих повишение миналата година, понеже бизнесът не вървеше. Сега се подобрява, и то значително, но тя се е стиснала за всеки цент. Ще ви кажа обаче следното — тя хвърля повече пари за бижута, отколкото аз печеля на година.

Сантини посочи към бижутерския магазин „Л. Краун“ във фоайето.

— Пазарува оттам със същата лекота, с която някои хора купуват от щанда за козметика. Но пак е стисната. В деня, в който съпругът й почина, тя си бе купила гривна, а после я загуби. Накара ме да лазя къде ли не, за да я търся. Когато на следващия ден се обадиха за Алън, тя тъкмо беше отишла в „Краун“ и вдигаше врява до бога, че са й продали гривна с повредена закопчалка. Отново се бе разкопчала и този път окончателно я бе загубила. И ако мен питате, на закопчалката й нямаше нищо. Просто не е отделила достатъчно време да я затвори добре, но можете да сте сигурни, че ги е принудила да й дадат нова гривна.

Гривна, помисли си Сара, гривна! В деня, в който Лори се бе признала за виновна, в спалнята на Алън Грант тя, или по-точно, нейното момчешко превъплъщение, бе показало как вдига нещо от пода и го пъха в джоба си. Никога не ми е хрумвало, че гривната, намерена в изцапаните с кръв джинси на Лори, може да не е нейна, рече си. Никога не поисках да я видя.

— Мис Сантини, много ни помогнахте — каза Муди. — Ще бъдете ли тук още известно време?

— До пет. И нито секунда повече.

— Чудесно.

Зад щанда в „Л. Краун“ стоеше млад служител. Впечатлен от твърдението на Муди, че е от застрахователна компания и събира информация по повод молба за загубена гривна, той услужливо прегледа документите.

— О, да. Мисис Грант е купила гривната на 28 януари. Била е нов модел, от изложената ни колекция: усукано злато, преплетено със сребърни нишки, създаващи впечатлението за диаманти. Чудесно бижу. Струва хиляда и петстотин долара. Но не мога да разбера защо е било нужно да подава молба. Ние й дадохме друга. Дойде при нас на сутринта след продажбата много разстроена. Беше сигурна, че е паднала от ръката й малко след като я бе купила.

— И защо е била толкова сигурна, че е така?

— Твърдеше, че преди да я загуби окончателно, още в офиса се била изплъзнала от ръката й. Честно казано, сър, проблемът е в това, че закопчаването беше от нов тип, много сигурно, ако му отделите, разбира се, необходимото време.

— Имате ли списък на продажбите? — попита Муди.

— Разбира се, но въпреки това решихме да й дадем нова. Мисис Грант е от редовните ни клиенти.

— А случайно да имате снимка на гривната или на някоя подобна на нея?

— Имам и снимка, и гривна. От януари насам сме изработили няколко дузини от тях.

— И всичките еднакви? Имаше ли нещо различно в онази?

— Закопчаването, сър. След случая с мисис Грант го променихме. Не искахме повече неприятности. — Той извади албум изпод тезгяха. — Виждате ли, оригиналната закопчалка беше такава… а тази, която използваме сега, се закопчава по този начин и има допълнително подсигуряване.

Служителят беше добър артист.

С копие от списъка на продажбите от 28 януари, цветна снимка на гривната и подписано и подпечатано описание в ръка Сара и Брендън се върнаха обратно в „Глобъл Травъл Ейджънси“. Сантини ги очакваше с очи, искрящи от любопитство. Тя охотно набра номера на Ан Уебстър, после подаде слушалката на Муди.

— Мисис Уебстър — рече той, — да сте чули нещо за липсваща гривна в нощта, когато бяхте с Карън Грант на летището в Нюарк?

— О, да. Както ви споменах, Карън откара мен и клиентката обратно в Ню Йорк. По едно време тя възкликна: „По дяволите, пак я загубих!“. После се обърна към мен и много разстроена ме попита забелязала ли съм дали е била с гривната на летището.

— И какво?

Уебстър се поколеба.

— Е, послъгах малко. Всъщност спомних си, че беше на ръката й, докато чакахме във VIP, но след като видях в каква паника изпадна, когато я загуби в офиса… Ами не исках да избухва пред клиентката. Уверих я, че не е била с нея на летището и че вероятно е паднала някъде в кабинета й. Все пак се обадих на летището онази нощ, в случай че някой я предаде. Но всичко беше наред. Бижутерът й даде друга.

Мили боже, мили боже, помисли си Сара.

— Ще я познаете ли, мисис Уебстър? — запита Муди.

— Разбира се. Тя я показа и на мен, и на Кони и се похвали, че е нов модел.

Сантини енергично кимна.

— Мисис Уебстър, след малко ще бъда при вас. Много ми помогнахте. — За собствено отмъщение, помисли си Муди, докато затваряше телефона.

Оставаше още една подробност. Сара се молеше наум, докато набираше номера на кабинета на областния прокурор. Свързаха я и тя му обясни за какво ставаше въпрос.

— Ще изчакам. — Докато държеше заглъхналата слушалка, осведоми Муди: — Изпратиха човек до стаята, в която пазят веществените доказателства.

Продължиха да чакат мълчаливо около десет минути, после Муди видя как лицето на Сара грейна като слънце и цялата дъга от чувства, когато сълзите й рукнаха неудържимо.

— Усукано злато с преплетени сребърни нишки — каза тя. — Благодаря ви. Утре сутринта трябва непременно да ви видя. Съдия Армън ще бъде ли в кабинета си?

107

Карън Грант ужасно се раздразни, когато във вторник сутринта установи, че Кони Сантини не беше зад бюрото си. Ще я уволня, рече си тя, докато палеше лампите и изслушваше съобщенията от секретаря. Имаше едно и от Сантини. Налагало и се да свърши спешно някаква работа, но щяла да дойде в офиса по-късно. Какво ли спешно можеше да има в нейния живот, помисли си Карън, докато отваряше първото чекмедже на бюрото си и вадеше от него черновата на изявлението, което смяташе да направи в съда при произнасянето на присъдата над Лори Кениън. То започваше с думите: „Алън Грант беше несравним съпруг“.

Само Карън да знаеше къде съм сега, помисли си Кони Сантини, докато заедно с Ан Уебстър седяха в малката чакалня пред кабинета на прокурора. Сара Кениън и мистър Муди бяха вътре и разговаряха с него. На Кони много й харесваше напрегнатата атмосфера на това място. Постоянно звънене на телефони. Млади адвокати, които сновяха насам — натам с папки под мишница. Една адвокатка врътна припряно глава и извика: „Остави ми съобщение. Не мога да говоря сега. Заета съм в съда“.

Сара Кениън се появи на вратата и рече:

— Влезте, ако обичате. Прокурорът иска да говори с вас.

След миг, докато ги представяше на прокурора Левин, Ан Уебстър хвърли поглед към бюрото му и забеляза някакъв предмет в надписан найлонов плик.

— Боже мой, та това е гривната на Карън — възкликна тя. — Къде я намерихте?

Час по-късно прокурорът Левин и Сара се намираха в кабинета на съдията Армън.

— Ваша чест — подхвана Левин, — не знам откъде да започна, но съм тук заедно със Сара Кениън, за да помолим за отлагане произнасянето на присъдата над Лори Кениън с две седмици.

Веждите на съдията се повдигнаха.

— Защо?

— Съдия, никога преди не ми се е случвало подобно нещо, особено когато обвиняемият се е признал за виновен. Сега обаче имаме сериозни основания да се съмняваме дали Лори Кениън е извършила това престъпление. Както знаете, мис Кениън заяви пред вас, че не си спомня да е извършвала убийството, но приема заключението от щатското разследване, че го е извършила. В момента някои нови и доста изненадващи доказателства излязоха наяве и те хвърлят сериозни съмнения относно нейната вина.

Сара слушаше мълчаливо прокурора да разказва за гривната, за твърденията на бижутера, за посещението в бензиностанцията в Клинтън. После той подаде на съдията писмените показания на Ан Уебстър и Кони Сантини.

Двамата мълчаливо изчакаха трите минути, за които съдията прочете показанията и прегледа наличните документи. Когато свърши, той поклати глава и рече:

— Седя на това съдийско място от двадесет години и никога не съм виждал подобно нещо. Разбира се, предвид обстоятелствата отлагам произнасянето на присъдата.

Той погледна със съчувствие към Сара, която седеше, стиснала с ръце страничните облегалки на стола, а на лицето й беше изписана смесица от най-различни чувства.

Тя се опита да овладее гласа си.

— Съдия, от една страна, съм очевидно безкрайно щастлива, но, от друга, ужасно съжалявам, че й позволих да се признае за виновна.

— Не бъди толкова строга към себе си, Сара — смъмри я съдията Армън. — Всички знаем, че направи невъзможното, за да я защитиш.

Прокурорът се изправи.

— Канех се да поговоря с мисис Грант за изявлението, което искаше да направи в съда. Вместо това май ще трябва да си поговорим с нея за фактите около смъртта на съпруга й.

— Какво искате да кажете с това, че присъдата няма да бъде произнесена в понеделник — попита с негодувание Карън. — Какво непредвидено обстоятелство е възникнало? Мистър Левин, искам да разберете, че целият този съдебен процес е за мен ужасно преживяване. Не желая да виждам отново това момиче. Дори самото подготвяне на изявлението пред съдията е разстройващо.

— Просто технически проблеми, нищо повече — успокояващо рече Левин. — Защо не дойдете утре към десет. Искам да прегледаме заедно с вас изказването ви.

Кони Сантини се появи в офиса към два часа, очаквайки гневът на Карън да се стовари отгоре й. Прокурорът я бе предупредил да не споменава нищо на Карън за срещата си с него. Карън, както винаги, беше много заета и не зададе никакви въпроси на секретарката си.

— Стой на телефона — нареди тя на Кони. — И казвай, че съм излязла. Работя върху изказването си. Искам този съдия да разбере какво съм преживяла.

На следващата сутрин Карън внимателно се облече за срещата. Щеше да е прекалено да се появи в черно и днес. Вместо това тя си сложи син ленен костюм и подходящи обувки. Гримът й беше дискретен.

Прокурорът не я накара да чака.

— Влезте, Карън. Радвам се да ви видя.

Той винаги беше любезен, а и беше доста привлекателен мъж. Карън му се усмихна.

— Готова съм с изказването пред съдията. Мисля, че доста точно отразява какво чувствам.

— Преди да стигнем до това, има някои неща, които искам да обсъдя с вас. Защо не влезете тук?

Тя се изненада, че той не я покани в личния си кабинет. Вместо това я въведе в друга, по-малка стая. Вътре имаше няколко души и стенографка. В двама от мъжете тя разпозна детективите, които бяха разговаряли с нея у дома й на сутринта, когато бе открито тялото на Алън.

Прокурорът Левин беше някак си различен. Гласът му звучеше делово и отчуждено, докато казваше:

— Карън, ще ви прочета конституционните права.

— Какво?

— Имате право да не говорите. Разбирате ли това?

Карън Грант усети как кръвта се отдръпва от лицето й.

— Да.

— Имате право на адвокат… всичко, което кажете, може да бъде използвано срещу вас в съда.

— Да, разбирам, но какво, по дяволите, става? Аз съм вдовицата на жертвата.

Той продължи да й чете правата и да я пита дали разбира. Накрая рече:

— Ще се подпишете ли тук, че са ви били прочетени правата, и ще говорите ли с нас?

— Да, но мисля, че всички вие сте полудели. — Ръката й трепереше, докато поемаше листа.

Започнаха въпросите. Тя не усещаше, че я снимат с видеокамера, и едва чуваше тракането на пишещата машина.

— Не, разбира се, че не съм напускала летището онази нощ. Не. Не съм паркирала на друго място. Онази дъртачка Уебстър винаги е полуспяща. През цялото време гледах онзи тъп филм, а тя хъркаше до мен.

Показаха й разписката за горивото, с което бе заредила на бензиностанцията.

— Това е някаква грешка. Датата е сбъркана. Тези хора никога не знаят какво вършат.

Гривната.

— Продали са толкова много от тези гривни. Защо мислите, че аз съм единствената клиентка на този магазин? Както и да е, загубих я. Самата Ан Уебстър каза, че я е нямало на ръката ми, когато бяхме с нея на летището.

Главата на Карън започна да я цепи, когато прокурорът я осведоми, че нейната гривна е била единствена по рода си, а в клетвените си показания Ан Уебстър твърди, че на летището тя е забелязала гривната на китката на Карън и дори след това се е обадила да съобщи за нея в „Изгубени вещи“.

Времето минаваше, докато тя измисляше разни отговори на въпросите им.

Отношенията им с Алън?

— Великолепни. Бяхме лудо влюбени един в друг. Разбира се, че не е искал развод в разговора по телефона онази нощ.

Едуин Ранд?

— Просто приятел.

Гривната?

— Не искам повече да говоря за гривната. Не, не съм я загубила в спалнята.

Вените на врата на Карън Грант започнаха да пулсират. Очите й се навлажниха. Мачкаше носна кърпичка в ръцете си.

Прокурорът и детективите усетиха, че тя започва да осъзнава — по този начин нямаше да се измъкне. Вече чувстваше как мрежата около нея се затяга.

По-възрастният детектив, Франк Рийвс, опита да прояви съчувствие:

— Разбирам как се е случило. Отишли сте вкъщи, за да се помирите със съпруга си. Той вече е спял. Видели сте чантата на Лори Кениън на пода до леглото. Може би сте си помислили, че в края на краищата Алън ви лъже за истинските си отношения с нея. Ядосали сте се. Ножът е бил там. По-късно сте осъзнали какво сте извършили. Сигурно е било голям шок за вас да научите, че сме намерили ножа в стаята на Лори.

Докато Рийвс говореше, главата на Карън клюмна, цялото й тяло се отпусна. Очите й плуваха в сълзи и тя горчиво изрече:

— Когато видях чантата на Лори, наистина помислих, че той ме мами. Беше ми съобщил по телефона, че иска развод и че има друга. После разбрах, че ножът е у нея, и не можех да повярвам. Не можех да повярвам също, че Алън е мъртъв. Никога не съм имала намерение да го убивам.

Тя умолително погледна към прокурора и детективите.

— Наистина го обичах — изхълца. — Той беше толкова щедър.

108

— Уикендът беше чудесен — казваше Джъстин на Лори, докато тя се наместваше върху кушетката.

— Още не мога да повярвам — рече Лори. — Знаете ли, точно в този момент смятах, че ще съм на подсъдимата скамейка и ще ми четат присъдата.

— Какво изпитваш към Карън Грант?

— Честно, и аз не знам. Още ми е трудно да повярвам, че нямам нищо общо със смъртта на съпруга й.

— Повярвай го, Лори — нежно я окуражи Джъстин и внимателно я изгледа. Еуфорията около бързо протичащите събития беше отшумяла. Шокът от изживяното напрежение щеше да я държи още известно време. — Мисля, че е прекрасна идея ти и Сара да заминете на почивка за няколко седмици. Помниш ли как неотдавна ми рече, че би дала всичко на света, за да можеш да поиграеш голф на игрището в Сейнт Андрюс в Шотландия. Сега можеш да го направиш.

— Мога ли?

— Разбира се, Лори. Ще ми се да благодаря на малкото момче, което така добре се е грижело за теб. Той толкова упорито настояваше, че си невинна. Мога ли да говоря с него?

— Щом искате.

Тя затвори очи. Остана неподвижна за момент, после ги отвори и седна. Устните й се изтъниха. Чертите й се омекотиха. Позата й се промени. Учтивият момчешки глас се обади:

— Добре, докторе. Тук съм.

— Само исках да ти кажа, че беше страхотен — рече Джъстин.

— Не мисля така. Ако не бях взел тази гривна, Лори нямаше да бъде обвинена в нищо.

— Грешката не е твоя. Ти направи възможно най-доброто, а си само на девет години. Лори е на двадесет и две и наистина става по-силна. Мисля, че скоро ти и Кейт, и Леона, и Деби ще трябва да започнете да мислите как напълно да се присъедините към нея. През последните седмици почти не съм виждал Деби. Както и Кейт и Леона. Не смяташ ли, че е време да разкриеш и останалите тайни на Лори, за да й помогнеш да се оправи?

Лори въздъхна.

— Боже, какво главоболие имам — изрече тя с нормалния си глас и легна отново на кушетката. — Има нещо различно днес, докторе. Другите, изглежда, искат аз да говоря.

Джъстин знаеше, че това е важен момент, който не бива да бъде пропуснат.

— Това е, защото те искат да станат част от теб, Лори — внимателно я поощри той. — Кейт е естественото ти желание да се грижиш за себе си. Тя е инстинктът ти за самосъхранение. Леона е жената у теб. Ти така дълбоко си потискала женското у себе си, че то е трябвало да си намери път по друг начин.

— В малката разгонена кучка — подхвърли Лори с лека усмивка.

— Тя е, или беше, доста сексапилна — съгласи се Джъстин. — Деби е изгубеното момиченце, което иска да се прибере у дома. Сега ти си у дома, Лори. В безопасност си.

— Наистина ли?

— Така ще бъде само ако накараш това деветгодишно момче да сглоби останалата част от мозайката. Той призна, че едното от имената, които ти е било забранено да споменаваш, е Оупъл. Нека продължим. Накарай го да ти довери всичко от своите спомени. Знаеш ли името на момчето?

— Сега вече да.

— Кажи ми го, Лори. Нищо няма да се случи, обещавам ти.

Тя въздъхна.

— Надявам се, че няма. Името му е Лий.

109

Телефонът не преставаше да звъни. Сипеха се поздравления. Сара осъзна, че повтаря непрекъснато едни и същи неща.

— Зная. Чудо е. Още не мога да повярвам. Пристигаха букети и кошници с цветя. Най-огромната кошница дойде от името и с благословиите на преподобния Боби Хокинс и неговата съпруга Карла.

— Достатъчно голяма е да утеши и главния оплаквач на някое погребение — изсумтя Софи.

Думите й подсилиха неприятното чувство у Сара.

— Софи, моля те, когато си тръгваш, вземи я със себе си. Не ме интересува какво ще правиш с нея.

— Сигурна ли си, че няма да имаш повече нужда от мен днес?

— Хей, дай си малко почивка. — Сара отиде при Софи и я прегърна. — Нямаше да успеем да издържим на всичко това без теб. Грег всеки момент ще дойде. Лекциите му започват следващата седмица, така че утре заминава за Станфорд. Двамата с Лори ще прекарат деня заедно.

— А ти?

— Ще си остана вкъщи. Имам нужда от почивка.

— А д-р Донъли?

— Тази вечер няма да идва. Трябва да отиде в Кънектикът на някаква среща.

— Харесва ми този човек, Сара.

— На мен също.

Софи беше вече на вратата, когато телефонът иззвъня. Сара й направи знак да не се връща.

— Не се притеснявай. Аз ще се обадя.

Беше Джъстин. По тона на краткия му поздрав тя усети, че има нещо.

— Какво се е случило? — попита.

— Нищо, нищо — успокои я той. — Просто днес Лори ми каза едно име и се опитвам да си спомня къде съм го чувал.

— И какво е то?

— Лий.

Сара се намръщи.

— Чакай да помисля. А, сетих се. Писмото, което ми прати Томасина Пъркинс преди няколко седмици. Споменах ти за него. Решила е, че повече няма да вярва в чудесата на преподобния Хокинс. В него тя се оплаква, че докато се е молил над нея, той нарекъл Лори с името „Лий“.

— Ето това е — възкликна Джъстин. — И аз самият го бях забелязал, когато гледах предаването.

— По какъв повод е споменала Лори това име? — попита Сара.

— Ами това е името, с което нарича себе си нейното деветгодишно момчешко превъплъщение. Разбира се, много е вероятно да е само съвпадение. Сара, трябва да вървя. Чакат ме горе. Лори току-що си тръгна за вкъщи. Ще ти се обадя по-късно.

Сара бавно затвори. В съзнанието й проблесна мисъл, ужасяваща, невероятна и все пак правдоподобна. Тя позвъни на Бетси Лайънс в агенцията за недвижими имоти.

— Мисис Лайънс, моля ви, извадете документите по продажбата на къщата. Радвам веднага. Искам да знам точните дати, на които Хокинс са били у нас.

Лори беше на път към къщи. Грег щеше да пристигне всеки момент. Както се бе втурнала навън, Сара се сети да му остави ключа под изтривалката.

110

Лори мина по 96-а улица, по моста „Джордж Вашингтон“, на запад по шосе 4, на север по шосе 17. Тя знаеше защо я бе завладяло това ужасно чувство, че времето й изтича.

Беше й забранено да споменава имената. Беше й забранено да споменава комуто и да било какво й бе направил той. Телефонът в колата иззвъня. Тя натисна копчето.

Беше преподобният Хокинс.

— Лори, Сара ми даде номера ти. Вкъщи ли се прибираш?

— Да. Къде е Сара?

— Тук. Случи й се малко нещастие, но сега е добре, скъпа.

— Нещастие? Какво искате да кажете?

— Мина да прибере пощата и си навехна глезена. Можеш ли да дойдеш направо тук?

— Разбира се.

— Побързай, скъпа.

111

Новият брой на списание „Пипъл“ с преподобния Боби и Карла Хокинс на корицата пристигна във всички пощенски клонове на страната.

В Харисбърг Томасина Пъркинс възкликна, когато видя снимката на семейство Хокинс върху корицата, и почти им прости за проявеното пренебрежително отношение към нея. Тя отвори на статията и зяпна при вида на съвършено различната снимка на двамата, направена преди двадесет години. Златната му обица. Силно окосмените ръце. Брадата. Острата, тъмна и права коса. Държаха китари. Спомените нахлуха в съзнанието на Томасина. Тя прочете: „Бик и Оупъл, кандидати за бъдещи рок звезди“. Бик. Името, което бе напирало да изскочи в съзнанието й през всичките тези години.

Петнадесет минути след разговора си със Сара Джъстин напусна кабинета си, за да поеме към Кънектикът, където бе поканен да участва в семинар. Докато минаваше покрай секретарката си, той забеляза на бюрото й отворено списание. Случайно хвърли поглед към една от снимките в него и кръвта му се смрази. Грабна бързо списанието. Високото дърво. Къщата я нямаше, но кокошарникът беше там, отзад… Текстът гласеше: „Мястото, където се е намирала къщата, от която преподобният Боби е тръгнал към своето призвание“.

Джъстин изтича обратно в кабинета си, измъкна възстановената снимка на Лори и я сравни с тази от списанието. Дървото беше сякаш по-високо на новата снимка, но имаше същия възлест, дебел ствол; ъгълът от кокошарника на старата снимка беше същият като на новата. И каменната стена, която стърчеше зад дървото.

Той изхвърча от клиниката. Колата му беше паркирана на улицата. Щеше да се обади на Сара от телефона в колата. В съзнанието си виждаше телевизионното предаване, в което преподобният Боби Хокинс се молеше над Томасина Пъркинс, за да си спомни тя името на хората, отвлекли Лий.

В Тийнек Бети Муди доволно седна да прочете новия брой на списание „Пипъл“. Необичайно ленив, Брендън си беше дал почивка от няколко дни. Устните му се присвиха, когато видя снимката на Хокинс на корицата.

— Не мога да ги понасям тези двамата — промърмори той, докато гледаше през рамо. — Какво ли са измислили да напишат за тях?

Бети прелисти страниците и стигна до статията.

— Боже мили — изломоти Муди, като прочете „Бик и Оупъл, кандидати за бъдещи рокзвезди…“

— Какво ми става? — възкликна Брендън. — Беше ясно като бял ден. — Той се спусна към коридора, където спря единствено за да грабне пистолета си от едно чекмедже.

112

Сара седеше зад бюрото на Бетси Лайънс и четеше документацията по продажбата на къщата.

— Първият път, когато Карла Хокинс е дошла в този офис, е било малко след като обявихме къщата за продан — рече тя.

— Но аз не й я показах веднага.

— И как стана така, че й я показахте?

— Тя разглеждаше проспекта и сама я забеляза.

— А случвало ли ви се е да я оставите сама в къщата?

— Никога — отсече Лайънс.

— Мисис Лайънс, в края на януари от нашата кухня изчезна един нож за месо. Сега виждам, че няколко пъти преди това Карла Хокинс е разглеждала къщата. Не е лесно да се открадне нож от поставка на стената, освен ако човекът не е разполагал с малко време насаме. Спомняте ли си да сте я оставяли сама в кухнята?

Лайънс прехапа устни.

— Да — неохотно си призна тя. — Беше си изпуснала ръкавицата в стаята на Лори и аз я оставих да чака в кухнята, докато я донеса.

— Добре. Нещо друго. Не е ли твърде необичайно купувачите да не се пазарят за цената на имота?

— Сара, вие имахте късмет да продадете толкова изгодно къщата при това състояние на пазара.

— Не съм сигурна дали става въпрос за късмет. Не е ли твърде странно да купиш имот и да позволиш на предишните собственици да останат в къщата, без дори да им поискаш наем?

— Наистина е необичайно.

— Не се изненадвам. И едно последно нещо. Погледнете тези дати. Мисис Хокинс най-често е идвала в събота сутрин около единадесет.

— Да.

— Това беше именно времето, когато Лори ходеше на терапия — тихо рече Сара, — и те са го знаели. Пилешката глава е трябвало да изплаши Лори. После ножът. Снимката в дневника й. Тези хора, мотаещи се из къщата с кутии, които не тежаха и паунд. Лори, която настоя да се върне обратно в клиниката в нощта, когато се прибра у дома малко след като Хокинс се отбиха. И… розовата къща. Карла Хокинс я спомена вечерта, когато вечерях с тях. Мисис Лайънс, някога казвали ли сте на мисис Хокинс, че ъгловата къща на нашата улица на времето беше боядисана в ужасен розов цвят?

— Никога не съм знаела, че е била розова.

Сара грабна телефона.

— Трябва да се обадя вкъщи.

Грег Бенет вдигна слушалката.

— Грег, радвам се, че си там. Стой на всяка цена с Лори.

— Тя не е тук — отвърна Грег. — Надявах се, че е с теб. Сара, Брендън Муди е при мен. Джъстин също се обади, че идва. Сара, Хокинс са хората, отвлекли Лори. Джъстин и Муди са сигурни в това. Къде е Лори?

Сара го знаеше, и то със сигурност, за която нямаше разумно обяснение.

— Къщата — извика тя. — Отивам в къщата.

113

Лори караше по познатата улица, като едва устояваше на желанието си да натисне докрай педала за газта. На моравата пред една от къщите играеха деца. Преди години мама не й позволяваше да излиза навън заради онова момче, което караше толкова бързо.

Сара. Навяхването на глезен не беше кой знае какво, опита да се успокои тя. Не, не беше това. Нещо друго, нещо ужасно се бе случило. Знаеше го. През целия ден го бе предчувствала.

Тя зави по алеята. Къщата сега беше различна. Сините завеси на мама и белите сенници бяха толкова красиви. Хокинс ги бяха заменили с щори, които, така спуснати, отвън изглеждаха черни и придаваха на къщата затворен и неприветлив вид. Това й напомни за друга къща, тъмна, затворена къща, в която се случваха отвратителни неща.

Тя пресече алеята и забърза по пътеката, а после нагоре по стъпалата към външната врата. Беше поставен домофон. Може би я бяха видели, защото, щом натисна звънеца, чу женски глас да казва:

— Отключено е. Влез.

Тя натисна дръжката, пристъпи в преддверието и затвори вратата след себе си. Всекидневната, обикновено осветена от лампите в съседните стаи, сега тънеше в полумрак. Лори примигна и се огледа. Беше тихо.

— Сара — извика тя. — Сара.

— В твоята предишна стая сме и те чакаме — отговори й някакъв далечен глас.

Тя се заизкачва по стълбите, отначало бързо, после забави стъпките си.

Пот изби по челото й. Ръката, с която се държеше за парапета, беше мокра и оставяше влажна диря. Чувстваше езика си надебелял и сух. Дишането й се ускори. Беше вече на края на стълбите, от които почваше коридорът. Вратата на стаята й беше затворена.

— Сара — извика тя.

— Влизай, Лий. — Този път гласът на мъжа прозвуча нетърпеливо, така както беше и преди години, когато тя отказваше да се подчини и да се качи горе с него.

Тя стоеше отчаяна пред вратата на стаята. Вече знаеше, че Сара не е там. Винаги бе знаела, че те някой ден ще я чакат. И този ден беше дошъл.

Вратата се отвори. Показа се Оупъл. Очите й бяха студени и враждебни, същите, както първия път, когато Лори я срещна. Устните й се бяха изкривили, но не в усмивка. Носеше къса черна пола и тениска, която очертаваше гърдите й. Дългата й, остра черна коса, рошава и несресана, се спускаше на клечки по раменете. Лори не се възпротиви, когато Оупъл я хвана за ръката и я поведе навътре, където Бик седеше в стария люлеещ се стол. Краката му бяха голи, лъскавите черни панталони бяха разкопчани на кръста, мръсната тениска разкриваше косматите ръце. Златната обица проблесна на ухото му, докато той се навеждаше към нея. Взе ръцете й в своите, накара я да застане до него като непослушно дете. Някаква розова дрипа лежеше върху коленете му. Банският й костюм. Единствената светлина идваше от нощната лампа, която мама винаги оставяше да свети, защото Лори я беше страх от тъмното.

Кънтящите мисли прозвучаха в главата й.

Един ядосан глас крещеше: Малка глупачка, не трябваше да идваш.

Дете, което плачеше. Не ме карай да правя това.

Момчешки глас, който викаше: Бягай! Бягай!

Един уморен глас, който казваше: Време е да умрем заради всички лоши неща, които сме направили.

— Лий — въздъхна Бик. — Ти забрави обещанието си, нали така? Ти разказа за нас на онзи доктор.

— Да.

— Знаеш ли какво ще се случи с теб?

— Да.

— Какво се случи с пилето?

— Ти му отряза главата.

— Предпочиташ ли сама да се накажеш?

— Да.

— Добро момиче. Виждаш ли ножа?

Той посочи към ъгъла. Тя кимна.

— Вземи го и ела при мен.

Гласовете крещяха, докато тя вървеше през стаята. Недей! Бягай!

Вземи го. Направи това, което той ти казва. И двете сме уличници и го знаем.

Стиснала дръжката на ножа в ръка, тя се върна при него. Потръпна при спомена за умиращото пиле, което пляскаше с криле в краката й. Сега беше неин ред.

Той беше толкова близо. Дъхът му пареше лицето й. Винаги бе знаела, че някой ден ще влезе в някоя стая и ще го намери точно така, разположил се в люлеещия се стол.

Ръцете му се сключиха около нея. Тя беше в скута му, краката й висяха във въздуха, лицето му докосваше нейното. Той започна да се люлее напред-назад, напред-назад.

— Ти беше моето изкушение — прошепна. — Когато умреш, аз ще съм свободен. Моли се за опрощение, докато пеем онази хубава песен, която винаги сме пели заедно. После ще станеш, ще ме целунеш за сбогом, ще отидеш в ъгъла, ще насочиш ножа към сърцето си и ще го забиеш. Ако не се подчиниш, знаеш какво ще трябва да направя с теб.

Гласът му беше дълбок, но мек, когато запя:

— „Божествената благодат, какъв прекрасен звук…“

Люлеещият се стол се клатеше напред-назад върху голия под.

— Пей, Лий — сурово заповяда той.

— „Която спаси несретник като мен…“ — Ръцете му галеха раменете й, ръцете й, врата й. След минута всичко това ще свърши, обеща си тя. Сопраното й се извиси, високо и чисто.

— „Бях някога изгубен, намерен съм сега… бях сляп, но вече виждам.“ — Пръстите й притиснаха върха на ножа към сърцето.

Няма нужда да чакаме, подтикваше я Леона. Направи го още сега.

114

Джъстин измина разстоянието от Ню Йорк до Ню Джърси толкова бързо, колкото можа, като през цялото време се опитваше да си внуши, че Лори е в безопасност. Тя щеше да се прибере право вкъщи, където я чакаше Грег. Но нещо у нея тази сутрин го беше разтревожило. Примирение. Това беше думата. Но защо?

В момента, в който се качи в колата, той се опита да се свърже със Сара и да я предупреди за Хокинс, но в апартамента никой не отговаряше. На всеки десет минути натискаше копчето за автоматично набиране.

Точно беше излязъл на шосе 17, когато някой вдигна телефона. Беше Грег. Сара я нямало, осведоми той Джъстин. Очаквал Лори всеки момент.

— Не изпускай Лори от очи! — нареди Джъстин. — Хокинс са похитителите. Сигурен съм в това.

— Хокинс! Кучият му син!

Избликът на Грег изостри представата на Джъстин за огромното страдание, което Лори бе преживяла. През всички изминали месеци Хокинс са обикаляли около нея, тероризирали са я, опитвали са се да я докарат до лудост. Той натисна газта. Колата полетя напред.

Точно завиваше по Риджууд авеню, когато телефонът иззвъня. Беше Грег.

— Аз съм с Брендън Муди. Сара смята, че Лори е в къщата на Хокинс. Тръгваме натам.

— Бил съм само два пъти. Обясни ми как да стигна.

Докато Грег му обясняваше, Джъстин си припомни пътя. Покрай гарата, направо по „Годуин“, наляво по „Линкълн“…

Не посмя да кара с висока скорост, докато минаваше по „Грейдън Пул“. Беше пълно с хора. Семейства с малки деца, които пресичаха улицата.

Джъстин си представи картината: разтрепераната Лори се изправя пред чудовището, отвлякло я от дома й, когато е била само едно четиригодишно дете в розов бански.

115

Буикът на Лори беше спрян на алеята. Сара се втурна нагоре по стъпалата. Натисна с всички сили звънеца, после хвана дръжката. Беше отключено. Отвори и влетя във всекидневната. Някъде горе се чу трясък на врата.

— Лори — извика тя.

Карла Хокинс, която с разрошена руса коса пристягаше някакъв халат около себе си, докато слизаше по стълбите, рече с обезумял глас:

— Сара, Лори пристигна с нож в ръка преди няколко минути. Заплашваше да се самоубие. Боби в момента я успокоява. Не трябва да я стряскаш. Стой тук с мен.

Сара я бутна настрана и полетя нагоре. На площадката светкавично се огледа. В дъното на коридора вратата на Лорината стая беше затворена. Краката й едва докосваха земята, докато тичаше натам. После спря. Отвътре се чуваше мъжки глас. Внимателно тя отвори вратата.

Лори стоеше в ъгъла, вперила невиждащ поглед в Боби Хокинс. Тя държеше върха на ножа насочен към сърцето си. Острието беше проникнало в плътта и струйка кръв се стичаше по блузата й.

Хокинс се беше завил в дълга до земята бяла хавлиена роба, косата му стърчеше във всички посоки.

— Ти трябва да направиш това, което Господ иска от теб — говореше й той. — Не забравяй какво се очаква от теб.

Той се опитва да я накара да се самоубие, проблесна в ума на Сара. Лори, която беше изпаднала в транс, не я забелязваше. Сара не смееше да направи рязко движение.

— Лори — меко се обади тя. — Лори, погледни ме. — Ръката на Лори натисна острието по-силно.

— Всички грехове трябва да бъдат наказвани — продължаваше Хокинс с хипнотичен глас. — Ти не трябва да прегрешаваш отново.

Сара разбра по изражението на Лори, че тя е взела съдбоносното решение.

— Лори, недей — изкрещя й. — Недей, Лори!

Гласовете пищяха.

Лий викаше: Спри!

Деби хълцаше в ужас.

Кейт крещеше: глупачка.

Гласът на Леона беше най-силен. Свършвай най-сетне с това.

И някой друг плачеше. Сара. Сара, която винаги е била по-силната, винаги се е грижила за нея, сега се приближаваше с протегнати напред ръце, с лице, обляно в сълзи, и молеше:

— Не ме оставяй. Обичам те.

Гласовете утихнаха. Лори пусна ножа и се хвърли в прегръдките на Сара.

Ножът лежеше на пода. Със святкащи очи, с разрошена коса и полусмъкната от раменете му роба — Оупъл го беше наметнала, когато звънецът бе иззвънял — Бик се наведе към него. Пръстите му сграбчиха дръжката.

Сега вече Лий никога нямаше да бъде негова. Свършено бе е всичките онези години, в които я беше желал и се беше страхувал от спомените й. Свършено бе и с мисията му на проповедник. Тя беше неговото изкушение и неговото падение. Сестра й му я бе отнела. Те трябваше да умрат и двете.

Лори чу съскащия, свистящ звук, който я беше преследвал и плашил, видя острието да просветва в полумрака, да разсича въздуха в уголемяващи се кръгове, насочвано от едрата космата ръка.

— Не — простена тя. Със силен тласък тя отблъсна Сара настрани, извън обсега на ножа.

Загубила равновесие, Сара политна назад и падна. Главата й се удари в люлеещия се стол.

С чудовищна усмивка на лицето Бик тръгна полека към Лори, а проблясващото острие й отрязваше всякакъв път за бягство. Вече нямаше никакво място за отстъпление. Притисната до стената, Лори отчаяно се взря в своя екзекутор.

116

Брендън Муди натисна докрай газта, докато летеше по „Туин Оукс“.

— И двете са в къщата — извика той, като видя колите, спрени на алеята. Следван от Грег, се втурна натам. Защо ли външната врата зееше отворена?

Из тъмните стаи цареше неестествена тишина.

— Провери този етаж — нареди Муди. — Аз се качвам горе.

В дъното на коридора зърна още една отворена врата. Стаята на Лори. Спусна се към нея. Някакъв инстинкт му подсказа да извади пистолета. Докато приближаваше, дочу стон, а следващата крачка го изправи пред кошмарна сцена.

Сара лежеше замаяна на пода и се опитваше да се изправи на крака. От челото й течеше кръв.

Карла Хокинс стоеше вцепенена на няколко крачки от Сара.

Лори се беше свила в ъгъла на стаята, закрила с ръце гърлото си, взираща се в дивия поглед на фигурата пред себе си, която приближаваше с насочен нож.

Бик Хокинс вдигна високо във въздуха ножа, погледна надолу към лицето на Лори, което беше само на няколко инча от неговото, и прошепна:

— Сбогом, Лий.

Това беше мигът, който Брендън Муди чакаше. Куршумът му улучи целта си — гърлото на един похитител.

Джъстин нахлу в къщата, когато Грег тичаше през всекидневната към стълбите.

— Горе са — изкрещя Грег. Изстрелът проехтя в момента, в който стъпваха на горната площадка.

Тя винаги бе знаела, че ще се случи по този начин. Ножът, проникващ в гърлото й. Лепкавата топла кръв, плискаща се по лицето и ръцете й.

Но сега ножа го нямаше. И пръските кръв не бяха от нея. Не тя, а Бик се бе олюлял и паднал. Неговите очи, а не нейните се взираха в нищото.

Лори гледаше неподвижна как искрящите, хипнотизиращи очи потрепнаха и се затвориха завинаги.

Джъстин и Грег едновременно стигнаха до вратата. Карла Хокинс беше коленичила до тялото и се молеше:

— Върни се, Бик. Направи чудо. Ти можеш да правиш чудеса.

Брендън Муди все още държеше пистолета в отпуснатата си ръка и безстрастно наблюдаваше сцената.

Тримата мъже видяха Сара да се изправя на крака. Лори се приближи към нея с протегнати ръце. Двете дълго стояха и се гледаха. После с уверен глас Лори рече:

— Свърши, Сара. Наистина свърши.

117

Две седмици по-късно Сара и Джъстин стояха на пропуска на летището в Нюарк и гледаха как Лори се отдалечава по коридора към полет 19 на „Юнайтед Еърлайнс“ за Сан Франциско.

— За нея сега е най-добре да е близо до Грег и да завърши колежа — увери Джъстин Сара, когато забеляза как тревожно изражение замени сияещата й усмивка за довиждане.

— Знам, че е така. Ще може да играе голф колкото си иска, ще си възвърне формата, ще се дипломира. Ще бъде независима, но същевременно и Грег ще е до нея. Те толкова добре се разбират. Тя не се нуждае повече от мен, поне не по същия начин.

В края на коридора Лори се обърна, усмихна се и изпрати въздушна целувка.

Тя сега е различна, помисли си Сара. Уверена, сигурна в себе си. Никога преди не съм я виждала такава.

Сара притисна пръсти към устните си в отговор.

Когато стройната фигура на Лори изчезна зад ъгъла, тя усети ръката на Джъстин да обгръща утешително раменете й.

— Запази останалите целувки за мен, любима.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.